UNIVERZITA KARLOVA V PRAZE 
FILOZOFICKÁ  FAKULTA 

LENKA PEKAŘOVÁ

VÝVOJ POSTOJE DOBROVOLNÍKA KE KLIENTOVI V PROJEKTU LATA

DIPLOMOVÁ PRÁCE

PRAHA 2004

UNIVERZITA KARLOVA			KATEDRA SOCIÁLNÍ PRÁCE
V PRAZE					Obor : Sociální práce
FILOZOFICKÁ FAKULTA		Školní rok : 2004/2005
						Forma studia: Prezenční

Lenka Pekařová

VÝVOJ POSTOJE DOBROVOLNÍKA KE KLIENTOVI V PROJEKTU LATA

DIPLOMOVÁ PRÁCE

Vedoucí diplomové práce:	Doc. Oldřich Matoušek
Oponent diplomové práce:

Datum obhájení:
Výsledek obhajoby:

Prohlašuji,

že jsem tuto diplomovou práci vypracovala samostatně a cituji v ní veškeré prameny, které jsem použila.

V Praze dne . . . . . . . . . . . . . . 

Lenka Pekařová

Poděkování

Děkuji Doc. PhDr. Oldřichu Matouškovi a PaedDr. Magdě Loumové za citlivé vedení, připomínky a pomoc při koncipování mé diplomové práce.
Neméně děkuji dotazovaným dobrovolníkům Projektu LATA za jejich ochotu, otevřenost a čas.

OBSAH

ÚVOD	……………………………………………………………………………………………………………………………	7								

Teoretická část
1.	 VZTAH PRACOVNÍK-KLIENT V SOCIÁLÍ PRÁCI	…………………	9

1.1.		Moc ve vztahu pracovník-klient	…………………	11
1.2.	Hranice ve vztahu pracovník-klient	…………………	14
1.3.	Empatie, Stereotypy, Projekce	………………………………	17
1.4.	Motivace	……………………………………………………………………………………	19
1.5.	Citlivá místa	………………………………………………………………………	24
1.5.1.  Charakterová obrana		………………………………………………	24
1.5.2.	Dětství je drama	……………………………………………………………	26	
1.5.3.	Syndrom pomáhajících	………………………………………………	28
1.5.4.	Teorie vazby	……………………………………………………………………………	32

1.6.	  Vztah pracovník-klient v některých terapiích	33
1.6.1.  Behaviorální terapie	………………………………………………	34
1.6.2.	Rogersovská psychoterapie	…………………………………	34
1.6.3.	Psychoanalitycká psychoterapie	…………………	36
1.6.4.	Logoterapie a Existenciální analýza		……	37

1.7.	Syndrom vyhoření	………………………………………………………………………	38

2.  SUPERVIZE	…………………………………………………………………………………………………	41

2.1.	Funkce supervize	…………………………………………………………	41
2.2.	Formy a druhy supervize	……………………………………………	42
2.3.	Supervizor, jeho role a vztah
        supervizor-supervidovaný	……………………………………………   44
2.4.	Dobrá supervize	………………………………………………………………………	46

3.	DOBROVOLNICTVÍ	……………………………………………………………………………………	47

3.1	Exkurz do historie	…………………………………………………………	47 
3.2	Hlavní principy dobrovolnictví		…………………	51
3.3	Kdo je to dobrovolník	……………………………………………	52
3.4	Motivace k dobrovolné činnosti		…………………	53	
3.5	Metodika práce s dobrovolníky	………………………………	55

4.	PROJEKT LATA	……………………………………………………………………………………	60

4.1. 	Základní idea a stručný obsah Projektu	……	60
4.2. 	Cílová skupina	………………………………………………………………………	60
4.2.1.	Práva a povinnosti klienta Projektu		……	63

4.3.	Cíle poskytované služby	……………………………………………	64
4.4.	Časový harmonogram poskytované služby	……	65
4.5.	Personální zajištění Projektu	………………………………	65
4.6.	Metodika práce s dobrovolníky v Projektu		66

Výzkumná část

5.	VÝVOJ POSTOJE DOBROVOLNÍKA KE KLIENTOVI
V PROJEKTU LATA	……………………………………………………………………………………	71

5.1. 	Cíle a metoda	………………………………………………………………………	71
5.2.	Analýza výsledků	…………………………………………………………	74
5.2.1. Oddalující se typ vztahu	………………………………………………	75
5.2.1.1.	 Výrazně se oddalující typ	…………………………………	75
5.2.1.2.	 Mírně se oddalující typ	…………………………………	77

5.2.2.	Sbližující se typ vztahu		…………………………………	83
5.2.2.1.	 Výrazně se sbližující typ	…………………………………	84
5.2.2.2.	 Mírně se sbližující typ	…………………………………	88

5.2.3. Vyrovnaný typ vztahu		………………………………………………	91
5.2.4. Shrnutí	……………………………………………………………………………………………	97

5.3.	Návrhy a doporučení pro praktické využití
poznatků v rámci metodiky práce
s dobrovolníky v Projektu LATA		…………………	98

ZÁVĚR	………………………………………………………………………………………………………………	104

Literatura	…………………………………………………………………………………………………	106
Přílohy	………………………………………………………………………………………………………………	108

ÚVOD

Jako téma své diplomové práce jsem si vybrala problematiku vztahu dobrovolník-klient v Projektu LATA. Toto téma jsem si nevybrala náhodně. Již pátým rokem pracuji jako koordinátorka tohoto Projektu, a tak se snažím o zkvalitňování jím poskytovaných služeb, tedy i metodiky práce s dobrovolníky. 
K myšlence zaměřit se ve své práci na zmapování vztahu dobrovolník-klient mě přivedla otázka jak a na základě čeho se vztahy mezi dobrovolníkem a klientem vyvíjejí, zda ve vývoji vztahů existují podobnosti, z kterých lze vysledovat určité prvky, jež bude možné v metodice práce s dobrovolníky využít tak, aby navázání vztahu s klienty bylo efektivnější.

Základním nástrojem pracovníka v práci s klienty je pracovník sám. Je proto zapotřebí, aby byl seznámen s těžkostmi, které vztah s klientem může přinést, aby dovedl zreflektovat svoje motivace k působení v pomáhajících profesích, aby uměl pracovat s hranicemi a znal úskalí a podoby uplatňování moci ve vztahu. Stejně tak je pro kvalitní výkon jeho profese nezbytné uvědomit si svá citlivá místa a dokázat je přijmout, pochopit, že supervize je základním předpokladem pro vytvoření kvalitního a pro klienta i pracovníka bezpečného prostoru pro společnou práci a zároveň pro osobnostní a tedy i profesní růst pracovníka. V následujících kapitolách se tyto témata snažím přiblížit.

Ve své práci se zabývám vztahem dobrovolník-klient především z pozice dobrovolníka (pracovníka). Jak ale z pojmenování tohoto vztahu vyplývá, tento vztah netvoří sám dobrovolník. Mnohdy si kladu otázku, kdo je to vlastně klient. Je to člověk, který je potřebný? Ten, kdo o pomoc požádá nebo ten, kdo je k ní přiveden? Je to člověk, který je za klienta označen? Pokud se na toto téma soustředím z pozice sebe samé, tedy z pozice sociálního pracovníka nebo očima dobrovolníka, myslím, že klientem je pro mě ten, ke komu směřuje moje činnost. V tomto smyslu však opět docházím k poznání, že vztah s klientem mohu uchopit jen skrze sebe samu. Doufám, že tato práce čtenářům nazírání sebe samé ve vztahu s klientem usnadní.

I.Teoretická část

1. VZTAH PRACOVNÍK-KLIENT V SOCIÁLNÍ PRÁCI
 
Butrymová (1976) řadí mezi hlavní principy, na kterých je sociální práce postavena, úctu ke klientovi; přesvědčení, že klient je jedinečnou bytostí, ale k završení jeho jedinečnosti je potřeba ostatních lidských bytostí a víry ve schopnost klienta dosáhnout změny, růstu a sebezdokonalení.
Havrdová (1999) definuje základní principy, které se v rámci práce s klienty objevují, v celé oblasti sociální práce jako přesvědčení pracovníků o jedinečnosti klienta, o jeho vlastní hodnotě, důstojnosti a právu na odpovědnost k vlastnímu životu. Tyto hlavní zásady vychází z evropské tradice a z velké části z křesťanství. Zformulovány byly především po druhé světové válce, z důvodu potřeby ochránit základní lidská práva. Ze stejných pohnutek vznikl i etický kodex sociální práce.
Podle tohoto kodexu je vztah mezi pracovníkem a klientem upraven následovně. Pracovník vede své klienty k vědomí odpovědnosti za sebe samé; jedná tak, aby chránil důstojnost a lidská práva svých klientů; pomáhá se stejným úsilím a bez jakékoli formy diskriminace všem klientům; chrání klientovo právo na soukromí a důvěrnost jeho sdělení; dbá aby klienti obdrželi všechny služby a dávky sociálního zabezpečení, na něž mají nárok, a to nejen od instituce, ve které je zaměstnán, ale i (z) ostatních příslušných zdrojů; hledá možnosti jak zapojit klienty do procesu řešení jejich problémů. 
	Sociální práce jako profese, ale logicky i zásady vztahu klient-pracovník, se však vyvíjí. Zvyšuje se důraz na spolupráci klienta a jeho okolí, na vzájemnost ve vztahu klient-pracovník, na zvažování hledisek z různých pohledů a na respektování klientova pochopení situace. Pozornost upřená na klienta jako jedinečnou osobu se rozšířila dále na skupiny, na společenský kontext problémů a na otázku respektování kulturní rozmanitosti. Vyvstávají tak problémové etické otázky, s kterými pracovník přichází během výkonu své profese do styku a které musí řešit. Kde je hranice mezi manipulací a neovlivněním klienta; jak si poradit s právem na sebeurčení v kulturním a společenském kontextu; kdy vstupovat či zasahovat do života občana, jeho rodiny, skupiny či obce (otázka prevence); kterým sociálním případům dát přednost v rámci dlouhodobého působení; jaká míra pomoci a péče je ještě pro klienta stimulující a jaká už brání využití jeho potenciálu; kdy ukončit poskytování terapie, služeb a dávek; jak pracovat s konflikty zájmů pracovníka a klienta, klienta a jiného občana, klientů a institucí, zaměstnavatele a jeho pracovníků; jak pracovat v situaci, v které má pracovník klientovi zároveň pomáhat a zároveň ho kontrolovat, … ? To jsou jen základní etické problémy, jimiž se zabývá etický kodex sociální práce a s kterými se pracovník v rámci své praxe potkává. 
	Postavení dobrovolníka a vymezení jeho role je ve vztahu ke klientovi v těchto ohledech ještě problematičtější. Jistě, dobrovolník zaujímá v organizacích zpravidla takové postavení, že jeho kompetence a z nich vyplývající odpovědnost leží v konečném důsledku na organizaci, která dobrovolníky do vztahu s klientem vysílá. Přesto se dobrovolník s těmito spornými otázkami setkává a vzhledem k tomu, že je odborně, i přes přípravu, kterou úspěšně absolvuje, méně připraven těmto konfliktům čelit, je velmi důležité dobrovolníkům poskytovat pravidelná supervizní setkání, na kterých může své otázky prodiskutovat.

1.1. Moc ve vztahu pracovník-klient

Moc s pomáháním a se vztahem pracovník-klient souvisí velmi úzce. Podle Kopřivy (1997) je klient do jisté míry bezmocný už tím, že něco potřebuje, a naopak pracovník je do jisté míry mocný už tím, že pomáhá (nebo alespoň slibuje pomoc), aby málo mocný klient byl o něco mocnější." 
Vedle toho je nerovné rozložení moci mezi klientem a pracovníkem vymezeno také kontextem, v kterém se pomáhání odehrává. Terapeut se zpravidla nachází na domácí půdě a to nejen prostorově, ale i v rámci profesní znalosti situace a problému klienta. Navíc v souvislosti se vztahem pracovník-klient můžeme mluvit o jednostranně sdílené intimitě tedy o situaci, kdy se klient pracovníkovi svěřuje s osobními věcmi, ale pracovník klientovi ne nebo jen v určitých tématech a jen do jisté míry. 
Obecně je moc pracovníka větší v práci s dětmi, s klienty s mentálním, fyzickým či kombinovaným postižením. V každém případě ovlivňuje poskytování péče a může vést k manipulaci, a to nejen ze strany pracovníka, ale také ze strany klienta.
Moc lze dělit na moc připsanou a nepřipsanou. Moc připsaná je vymezena legislativou, zvyky společnosti nebo psanými či nepsanými pravidly instituce, v které pracovník působí. Čím větší mocí v rozhodování za klienta v důležitých věcech pracovník disponuje, a to ať už vede ke klientově ochraně nebo k jeho zneschopnění, tím horší podmínky pracovník má při snaze vytvořit s klientem tvůrčí partnerský vztah. Dalším problémem připsané moci může být již zmíněná manipulace ze strany klienta, který využívá pracovníkovu moc k dosažení svého cíle, nebo strach klienta svěřit se někomu, kdo disponuje mocí, kterou ho pracovník v rámci učiněných opatření může v důsledku poškodit (např. odebrání dítěte z péče).
Podle Úlehly (1996) slouží k pevnému uchopení výkonu sociální práce tři opěrné body. Normy společnosti, klientovy způsoby, které z něho dělají klienta, a pracovníkova odbornost. Posláním sociální páce či obecněji práce s klientem je pak vést dialog mezi tím, co vyžaduje společnost a tím, co si přeje klient. Být prostředníkem mezi těmito mnohdy zcela odlišnými hodnotami vyžaduje disponovat právě třetím opěrným bodem, tedy pracovníkovu odborností. Ta mu napomáhá efektivně reagovat a aktivně naslouchat změnám stále vyvíjejících se norem, ale také klientových přesvědčení. Pokud pracovník neudrží pozici prostředníka, stává se buď zastáncem klienta na úkor norem nebo agitátorem norem na úkor přesvědčení klienta. I v tomto ohledu je na tom dobrovolník v práci s klientem o něco hůře. Chybí mu totiž třetí opěrný bod - odbornost, o kterou by se při výkonu své činnosti mohl opírat. Opět tedy na tomto místě zdůrazňuji důležitost pravidelných supervizních setkání.
Kopřiva (1997) uvádí několik rad, které mohou pomoci při výkonu připsané moci. Jsou to:
-	Nepropojovat situaci výkonu pravomoci a situaci pomáhání.
-	Zařídit, aby ten, kdo je pro klienta důvěrníkem, nebyl zároveň osobou, která vůči němu vykonává administrativní rozhodnutí.
-	Informovat vždy klienta, zda s pracovníkem právě hovoří jako s důvěrníkem nebo s vykonavatelem pravomoci.
-	Sdělovat nepříznivá rozhodnutí klientovi jako skutečnost, která s jejich osobním vztahem nesouvisí.
Moc nepřipsaná je moc, kterou pracovník nad klientem vládne i bez předepsaných předpisů. Děje se tak v situacích, kdy pracovník klienta řídí, a to tak, že aktivitu ve vztahu sám přebírá nebo si ji nechá klientem přidělit. I řízení nebo-li kontrola klienta, pokud není manipulativní má v určitých situacích svá opodstatnění. Úlehla přímo říká, že přebírání kontroly a nabízení pomoci je obojí potřebné a obojí má v práci s klientem své důležité místo.
Podle systemického přístupu jen klient může vědět, co je pro něho dobré a pokud poskytujeme klientům něco, co si sami nevyžádali, není to pomoc, ale kontrola ve smyslu manipulace. Pomáhající si o tom, co by bylo pro klienta nejlepší nemůže vytvářet ani hypotézy, protože ty vedou k uspokojení pouze pracovníkových přání, míjí vůli klienta a jsou tudíž manipulativní.
Nadměrné mocenské tendence vůči klientovi, a tedy i snahy dostat věci pod kontrolu mohou ústit i z vlastního pocitu bezmoci nad situací klienta. Pracovník nadměrnou direktivitou a naprostým přebíráním odpovědnosti za klienta snižuje vlastní obavy z klienta či jeho situace.
 	Jiným vysvětlením mocenských tendencí je existence skryté pracovníkovi potřeby moci, která se skládá z potřeby obklopit se lidmi, jenž jsou na tom hůře než-li já, tedy z potřeby nebýt sám a potřeby řídit z části životy těch, kteří potřebují pomoc. Pracovník tak může vytvořit závislost klienta nebo podkopat jeho sebedůvěru a hodnotu. Hawkins a Shohet (2004) říkají, že pokud u pracovníků dojde k posunu v uvědomění si některých svých stinných stránek, dojde často i k posunu u klienta.	                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                   
1.2.	Hranice ve vztahu pracovník-klient

Hranice vztahu mezi dvěma lidmi je nezbytná. Každý z nás má představu o tom, co je tzv. “jeho věcí" a co je již “věcí toho druhého". Kopřiva říká, že hranici vůči okolí musí mít každý celek, který chce fungovat. I člověk je ohraničenou autonomní jednotkou, která ke své existenci potřebuje fungovat uvnitř sebe sama a být chráněna vůči svému okolí. K tomu mu napomáhají jeho hranice.
Hranice člověka se během jeho vývoje mění. V prvních letech života dítěte je vztah mezi ním a matkou natolik propojený, že v něm hranice téměř neexistují, a tak ho můžeme přirovnat k symbióze. Vlastní hranici si dítě začíná vytvářet v období prvního vzdoru, tedy kolem třetího roku života. Začíná si uvědomovat, že neexistuje s matkou jako jeden celek, ale že existuje samo o sobě a o svou autonomii začíná bojovat. Druhé období vzdoru přichází v období dospívání. I v tomto období se člověk snaží vymanit z vlivu dospělých, být autonomní, postavit se na vlastní nohy. K opětovnému zrušení hranic v životě člověka pak zpravidla dochází v momentě zamilovanosti do svého partnera a v období mateřství. Pro zdárný vývoj vztahu a i zdárný vývoj dítěte je zapotřebí, aby se postupem času rozpuštěné hranice opět obnovily.  
	Také pracovní vztah, pokud má být profesionální, musí mít určité hranice a pevný rámec, který většinou zahrnuje jen dva lidi, jenž se u pracovních úkolů setkávají během časově omezeného období. Profesní vztah je tímto úkolem pevně ohraničen. Profesionál vstoupí do života klienta a bez potřeby trvalého citového spojení s ním po čase zase život klienta opustí. Je za to placen. Vodáčková (2002)
Vztah dobrovolníka s klientem je o něco komplikovanější. Profesionální vztah je jednostranně zaměřen na klientovi potřeby a pocity. Jinak je to ve vztahu soukromém, k němuž vztah dobrovolník-klient můžeme řadit a ve kterém jsou citové vazby zpravidla vzájemné. Pro klienty projektu LATA je navíc dobrovolník mnohdy tak nezařaditelnou postavou (dobrovolník není sociální pracovník, není kamarád ani sourozenec, tak proč se o mě zajímá?), že na dobrovolníka vyvíjí silný tlak, aby přijal role, v kterých by ho rád viděl, protože ho v nich může lépe “uchopit“. Mnohdy tak klient s dobrovolníkem manipuluje a nutí ho, aby posunul svoje hranice. To od dobrovolníka vyžaduje neustálé bránění svého prostoru, a to nejen před klientem, ale také před jeho rodinou a okolím, s kterým přichází do intenzivního kontaktu a které na něj vyvíjí nemalý tlak, aby si ho dosadilo tam, kam potřebuje. Témata role dobrovolníka v životě klienta a hranice vztahu jsou jedna z nejčastějších, která si dobrovolníci přinášejí na supervizní setkání.
	Kopřiva pro rušení hranic v rámci vztahu používá termín splývání. Mezi případy porušení hranice mezi klientem a pracovníkem patří např. potřeba nebýt sám, o které jsem se zmínila již v předchozí části o moci,  dále sebeobětování se ve prospěch klientů a nadměrné přebírání odpovědnosti za klienty, které vede k jejich zneschopnění. Jiným typem splývání je soucit s klientem, který narozdíl od empatie, rozpouští pracovníkovi hranice, a tak mu znemožňuje pracovat s klientem sice s vcítěním a porozuměním, ale zároveň efektivně.
	Jak jsem již uvedla hranice slouží k tomu, abychom jako celek drželi pohromadě a mohli v rámci sebe dobře fungovat. Někteří z nás si však své hranice střeží velmi ostražitě a nikomu jinému než sobě nedovolí, aby se k nim  přiblížil. Přespříliš pevné a neprodyšné hranice mohou fungovat jako obrana. Znamená to, že pod velmi tvrdou a drsnou slupkou se mnohdy skrývá velmi nejistý a bázlivý jedinec. Typickým příkladem využití hranice jako obrany jsou mladí lidé v období dospívání, kteří svým chováním, postoji a stylem oblékání mnohdy demonstrují svoji sílu, i když jsou u vnitř velmi prchliví a nejistí. Používání osobní hranice jako obrany nejsou ušetřeni ani pracovníci, kteří např. musí každodenně čelit vypjatým citovým situacím a lidským údělům. Přespříliš pevně stanovené a nepropustné hranice také znemožňují zdravé navazování kontaktu a dialogu s prostředím,  který je důležitý nejen v osobním, ale i profesionálním životě. Ve vztahu pracovník-klient tak mluvíme o ideálu jako o polopropustné hranici. Myslíme tím takovou hranici, která nám umožňuje aktivně naslouchat klientovi, být mu nablízku, vcítit se do něho, ale která nám zároveň zajišťuje bezpečnou vzdálenost od klienta a prostor zůstat sebe samým.
	S otázkou hranic souvisí i vztah mezi mírou angažovanosti ve prospěch toho druhého a ve prospěch sebe sama. Pokud se někdo soustředí jen na sebe, mluvíme o něm často jako o sobci a egoistovi. Ten, kdo se obětuje pro druhé, aniž by pečoval o sebe sama, však druhým nepřináší velký užitek. Taková péče omezuje, bere autonomii a svírá. Je tedy zapotřebí najít tu správnou rovnováhu mezi oběma vyhraněnými postoji, aby pomoc byla opravdu pomocí.
 
1.3. Empatie, Stereotypy, Projekce

	Podle Matouška a Hartla patří k obecným předpokladům a dovednostem pracovníka v pomáhajících profesích fyzická zdatnost a inteligence, přitažlivost, důvěryhodnost, komunikační dovednosti a empatie, kterou můžeme řadit i do komunikačních dovedností. Empatií pak rozumí jistý druh komunikace, která obsahuje jak naslouchání a porozumění, tak sdělování porozumění klientovi.
Velký sociologický slovník definuje empatii jako “schopnost osobnosti vžít se v rámci bezprostřední komunikace do duševního stavu druhého člověka, jež může vést až k transformaci vlastních emocionálních stavů.“ 
Také Vymětal řadí empatii mezi vlastnosti nezbytné pro pomáhajícího pracovníka. Charakterizuje ji jako vnitřní zážitek sdílení a porozumění duševnímu stavu druhého, umožňuje pracovníkovi identifikaci s klientem a zároveň odstup pro zpracování a zacházet s ním jako s informacemi, které slouží k lepšímu porozumění klientovi. Empatie tedy není stav, ale proces.
	Jednou z možností zkreslení empatie, o které jsem se již zmiňovala výše, je soucit. Soucit, tak jako empatie, pracovníkovi umožňuje identifikaci s klientem a jeho obtížnou životní situací. Tato identifikace je však natolik silná, že narozdíl od empatie pracovníka zahltí bez nabídky možnosti odstupu, díky kterému pracovník může informace přicházející od klienta zpracovat tak, aby byl klientovi v rámci své profese nápomocen.
	Vodáčková (2002) mluví v souvislosti se zkreslením empatie také o projekci a stereotypech.
	Velký sociologický slovník vnímá projekci jako “nevědomě působící mechanismus, kterým to, co se děje v našem prožívání subjektivně, vnímáme jako vnější na nás nezávislou zkušenost. Tímto způsobem subjektivním obsahům dodáváme zdání objektivity. Člověk zpravidla na druhé lidi projikuje to, co sám u sebe pokládá za nežádoucí." Stereotypy mají ráz předsudků. Znamenají připisování určitých vlastností jedincům, podle jejich příslušnosti k pohlaví, sociální třídě, národnosti, aj.
	Podle Vodáčkové (2002) můžeme projekci minimalizovat, pokud budeme ostražití ke klientovým potřebám, ke klientově zakázce, pokud se naučíme být v kontaktu se sebou samým, což zahrnuje i vnímavost vůči svým slepým a bolestivým místům a pokud si pro práci zajistíme pohodlí a bezpečí.

1.4.	Motivace

Pomáhající profese má svou velkou přitažlivost, což dokládá i počet lidí, který se v této oblasti i přes nízké finanční ohodnocení, jenž tato oblast v České Republice nabízí, angažuje. Jak říká Kopřiva (1997), pomáhající profese patří k těm, které umožňují člověku angažovat se plně a nežít tak dvojí život- jeden v pracovním procesu, nutným k obživě a druhý až po pracovní době.
To, že se pracovníci při výkonu pomáhajících profesí musí vyrovnávat s různými těžkostmi, se snažím přiblížit výše ve své práci. Jaké jsou tedy motivace, které vedou k angažování se v pomáhajících profesích a kterým z těchto motivací bychom měli věnovat větší pozornost?
Kopřiva (1997) k tomuto tématu uvádí tři hlavní paradoxy profesionálního pomáhání (Pochopení pro každého, Láska k bližnímu ve službách potřeby úspěchu, Láska k bližnímu jako zboží), o kterých bych se teď ráda zmínila.
Hlavním úkolem angažovaného pracovníka je být tu pro každého, ať je to člověk mladý, starý, hezký, ošklivý, zdravý, nemocný, aj. Pracovníci a mezi dobrovolníky projektu LATA toto téma také často zaznívá, někdy mluví o tak zvaně “těžkých“ a “lehkých“ klientech a zpravidla raději pomáhají těm “lehčím“, kteří jsou mladí, inteligentní, ... Co je k tomu vede? Jedním důvodem může být touha pomáhat lidem stejně zdatným jako je pracovník sám, z důvodu lepšího porozumění klientovi ze strany pomáhajícího. 

Vzpomínám si na výpověď jednoho dobrovolníka z úvodního výcviku projektu LATA, který na otázku Jaký by měl být váš klient/ Jaké jsou vaše představy o klientovi, odpověděl: “ … Chtěl bych i klienta z rozvrácený rodiny, kluka nebo holku, to je jedno. Měl by mít ale nějaký základy, takže asi ne z rodiny úplně rozvrácený. Asi bych chtěl klienta, který by mi byl trochu podobný. Byl bych nerad, aby mě hned první klient od téhle práce odradil. …"
Jiní pracovníci raději pomáhají “méně problémovým" z touhy po viditelných úspěších ve své činnosti, kterých u “více problémových" klientů nedosahují v takové míře. Pravděpodobná je také potřeba pomáhat úspěšným lidem, díky kterým se pak se sami pracovníci mohou cítit úspěšní a budou moci udělat na druhé dojem. Možná v rámci pomáhání pracovníci hledají přitažlivého člověka, kterého by jinak nepoznali a nenavázali by sním tradičním způsobem kontakt.
Odlišnými klienty od mladých a perspektivních jsou lidé staří nebo handicapovaní. Mnozí pracovníci mají problém pracovat s těmito klienty, většinou pro, to, že se nemoci, stáří, samoty a umírání bojí. Pokud chce pomáhající s těmito lidmi pracovat profesionálně, musí si být vědom svých motivů a obav, které z nich vycházejí. Důležité je, aby v klientech viděl potenciál, který lze dále rozvíjet.
Jinými klienty jsou ti, kteří se dopustili různých nemorálních činů nebo ti, kteří žijí nemorálním způsobem života. Posláním pracovníka není hodnotit klientův život či jeho skutky. Pokud by pracovníkův vztah s klientem zatemnily negativní emoce, morální soudy a posuzování klientovi situace na základě pracovníkovi vlastní zkušenosti, nedojde k připojení pracovníka ke klientovi, tedy ani k efektivní a klienta nepoškozující intervenci.     
	Jak je tedy vidět, každý z nás má nějaká bolestivá místa, životní zkušenosti, které ovlivňují vztah pracovník-klient. Důležité je o těchto slabých místech vědět, nenechat se jimi zaskočit a pracovat s nimi.
Jedno přísloví říká: Není člověk ten, aby se zalíbil lidem všem. Toto přísloví můžeme vztáhnout na dobrovolnickou pomoc v pomáhajících profesích, protože dobrovolníci vykonávají svou činnost zpravidla vedle své hlavní profese. Profesionální pracovník však potřebuje být ve své práci, tak jako ostatní lidé ve svých profesích, úspěšný, dobrý, což pro mnohé zahrnuje i dovednost vstupovat do vztahu s “jakýmkoli" klientem, tedy umění zalíbit se všem.
Co to ale znamená, že jsem v pomáhající profesi dobrý? Jak se měří efektivita práce v pomáhajících profesích? Lze v práci se všemi klienty měřit míru úspěšnosti? Jedním hlediskem, které se může stát součástí ocenění a zvýšení prestiže pracovníka může stát, je pozitivní zpětná vazba od klienta. V tomto okamžiku se však vztah pracovník-klient mění. Pro pracovníka je najednou nejen příjemné, ale i nezbytné, aby ho klient ocenil, chválil, aby tak nevědomky povzbuzoval jeho profesionalitu a aby ho potřeboval. Je tedy důležité všímat si toho, kde je hranice mezi dobrým pocitem z pomáhání a uspokojováním vlastní potřeby vysokého sebehodnocení. Také Hawkins a Shohet (2004) mluví o nebezpečí představy pracovníků o sobě samých jako o ztělesnění pomoci a ne jen jako o prostřednících na cestě k pomoci. Pracovníci chtějí slyšet ocenění za úspěchy, ale ne výtky za neúspěchy.

 “Je těžké přijmout, že pracovník je pouhým nástrojem pomoci… Ale přijmout to je jediný způsob, jak seskočit z kolotoče závislosti na uznání a strachu z obviňování……."
“Oba také bojujeme s myšlenkou nepřivlastňování, když říkáme studentům a klientům, kteří nám děkují za dobrou práci, že nemají děkovat nám, ale sobě, a v duchu tajně dodáváme“…… a mně." 

	Pro profesionální pracovníky v pomáhajících profesích je jejich práce obživou, tak jako pro pracovníky v jiných profesích. Je však otázkou, zda je pomáhání, za které se berou peníze, ještě pomáháním. Je dobré vnímat výdělek jako součást své práce, která je nezbytná k tomu, aby se pracovník nemusel zabývat existenčními otázkami a mohl se plně věnovat své profesi. Je zřejmé, že vnímání hodnoty peněz je relativní. Částka, která je pro jednoho uspokojující, je pro druhého malým obnosem, protože si za ni nemůže pořídit, to, co považuje za nezbytné. Vztah práce-finanční odměna za ni tak spolu často úzce souvisí a může ovlivnit i kvalitu vykonané práce. Ve vztahu k pomáhajícím profesím tak můžeme slyšet např. v souvislosti s problematikou péče o staré a chronicky nemocné občany stížnosti na nedostatek zdravotnického personálu, protože za “tak nízkou" finanční odměnu tuto psychicky i fyzicky náročnou práci nechce nikdo dělat. Ze stejného důvodu je někdy ospravedlňována i špatná úroveň poskytované péče.

 Pracuji jako koordinátorka projektu LATA. Tento rok se Projekt dostal do velké finanční tísně, takže koordinátoři i supervizoři pracovali v Projektu devět měsíců zdarma. Vzhledem k tomu, že jsme byli existenčně zajištěni a k Projektu nás pojilo, dovoluji si říci, citové pouto, v Projektu jsme setrvali. Přesto se musím přiznat, že to byla doba velmi obtížná, že působila na moji motivaci Projekt dále rozvíjet a věnovat se mu s plným nasazením. 

V části své práce věnované dobrovolnictví cituji některé motivace pro výkon dobrovolné činnosti, nad kterými je užitečné se zamyslet. Domnívám se, že některé z nich se dají zobecnit, protože se týkají i  profesionálních pracovníků v pomáhajících profesích. Patří mezi ně: soucit vedoucí k degradaci klienta, touha uplatnit svou moc nad druhými lidmi, sebeobětování se z důvodu osobního neštěstí, s kterým si pomáhající neví rady, osamělost a z ní pramenící touha po přátelství. Dalšími motivy mohou být služba pramenící z pocitu povinnosti, snaha něco si zasloužit, pocit vlastní nenahraditelné jedinečnosti, důležitosti, nedostatečná sebedůvěra a s ní spojená touha pomáhat ještě ubožejším lidem.

Odpovědi dobrovolníků z úvodního výcvikového semináře projektu LATA na otázku: Proč se chci stát dobrovolníkem:
•	Chci se seznámit s novými lidmi (dobrovolníky)
•	Chci dostat certifikát o výcviku, ten mi může pomoci při přijímačkách  na vysokou školu i v praxi
•	Chci se lépe vyznat sama v sobě díky supervizím
•	Chci se seznámit s dobrovolnickou organizací a způsobem její práce, abych ji mohl také organizovat
•	Projekt mi dává možnost poprvé v životě vést samostatně svůj případ; těší mě, že jsem dostala takovou důvěru
•	Sice už v oboru nepracuji, ale dělám jen práci administrativní, chci být v kontaktu s klientem
•	Chci si otestovat, jak jsem dobrá, protože vím, že tito klienti jsou velmi nároční
•	Zlobím se na sytém, jak s klienty zachází, ráda bych jim to vynahradila
•	Hledám pro sebe vhodný typ klientů pro dlouhodobou práci v budoucnu, tihle by možná byli ti praví, chci je poznat
•	Chci mít vliv na klienta, chci se na něm v dobrém “podepsat“
•	Jsem vzorné učitelské dítě, nikdy jsem neměla možnost poznat rebely, jsem na ně zvědavá
•	Sama jsem byla zlobivé dítě, z domova mě vykopávali, vím dobře, jak se takový člověk cítí, proto mu snad můžu pomoci

1.5. Citlivá místa

Objasnili jsme si, že to, co vede lidi k působení v pomáhajících profesích je většinou složitá směs motivů. Do jaké míry však práci v pomáhajících profesích ovlivňují naše citlivá místa a životní zkušenosti?

1.5.1. Charakterová obrana

Kopřiva (1997) v souvislosti ve vztahem pracovník-klient poukazuje na důležitost vlivu charakterové obrany, kterou definoval Reich. Charakterová obrana je psychická struktura, jenž nás chrání před nepříjemnými nebo neúnosnými pocity tím, že nás nutí jednat takovým způsobem, abychom tyto emoce nepocítili, a tak nás od prožívání pravých pocitů odvádí. Pokud se člověk snaží z obrany vymanit, přichází nepříjemný pocit, který ho přinutí chovat se a jednat opět v rámci pravidel obrany.
Charakterové obrany vytváří provázaný celek, jenž pracuje jako živý organizmus - změna v jedné charakterové obraně vyvolá změnu v celém systému. Reich tento systém nazývá charakter. Pod vrstvou charakteru se nachází vrstva emocí, proti kterým byly charakterové obrany vytvořeny. Reich si pro tuto vrstvu vypůjčil označení od Junga-stín. Ještě hlouběji, pod stínem, pak leží vrstva dobrého-jádro, jehož zraněním vzniká stín. Charakter a stín bez sebe nemohou existovat. Jejich koexistence klade velké nároky na spotřebu energie, v oblasti stínu v rámci konfliktů mezi emocemi a v oblasti obrany při vytváření charakterových obran.
Charakterová obrana má mnoho podob: ukončování vztahu ještě před tím, než se vztah může rozvinout z obavy, že mě v momentě, kdy se opravdu zamiluji můj protějšek opustí, nabírání si velkého, až neúnosného množství pracovních povinností, z důvodu nefungování vztahů v rodině a tedy i nechuti vracet se domů, aj. 
Každý z nás máme vybudovaný systém charakterových obran nebo systém vyrovnávacích mechanismů, které na nás působí v každodenním životě. Nejlepším nakládáním s nepříjemnými pocity však není charakterová obrana, která nás od možnosti prožít vlastní pocity a prostřednictvím nich poznat i sám sebe odvádí, ale bytí s nepříjemnými pocity. Není to vždy lehké. Mnohdy nechceme být s nepříjemným pocitem, protože se obáváme, abychom setrváním v tomto pocitu, tento pocit nepodpořili i v rámci jednání nebo se nepříjemné emoci obáváme plně otevřít, aby nás nezaplavila ještě silnější emoce, kterou bychom nebyli schopni zvládnout.
Pokud však chceme v rámci pomáhajících profesích pomáhat profesionálně, je důležité znát nástroje, s kterými v rámci své profese pracujeme. Nejdůležitějším nástrojem pracovníka v pomáhajících profesích je on sám. Je tedy velmi důležité, aby znal důkladně své emoce, respektive jejich původ či jinak “historii jejich cesty k němu samému", a aby je přijal. Znamená to být vůči nim otevřen, být s nimi aktivně v kontaktu.

1.5.2. Dětství je drama

Dětství je drama je téma, kterým se švýcarská psychoanalytička A. Millerová (2001) zabývá ve své stejnojmenné knize. Míní jím drama inteligentního a citlivého dítěte, které se v rámci své schopnosti vcítit se do druhého člověka natolik přizpůsobuje potřebám svých rodičů, až ztrácí své vlastní já a možnost prožívat vlastní emoce.
  Millerová ve své knize vysvětluje proces, jímž některé děti ztrácí vlastní já, takto: nejzákladnější potřebou dítěte je, aby bylo od začátku chápáno a akceptováno jako to, co je, to znamená, aby už od kojeneckého věku byly respektovány jeho emoce a jejich vyjádření. Pokud dítě žije v tolerantním, neúzkostném prostředí, může se v období prvních kroků k samostatnosti vymanit ze symbiózy s matkou. To však předpokládá, že i rodiče dítěte zažili bezpečné prostředí od svých rodičů. Pokud však rodiče dítěte takové klima nepoznali, hledají z důvodu nenasycení svých dětských potřeb nějakou jinou bytost, která by jejich potřeby přijetí naplnila, i když se tato potřeba vztahuje k neodvolatelně minulé situaci. Bytost, která se jim plně věnuje a chápe, nachází zpravidla ve svých dětech.
	Brzké přizpůsobení kojence potřebám svých rodičů vede k tomu, že potřeby dítěte (sdílení, zrcadlení, bezpečí, porozumění, úcty,…) a jeho vlastní emoce (žárlivost, hněv, pocit opuštěnosti, bezmoci, úzkost) musí být vytěsněny. Nesmějí tak být prožity ani v dětství ani v dospělosti. Z nesnadnosti prožít a rozvinout své pravé pocity a z absence jistoty, kterou dítě dalo svému rodiči, ale samo si ji nemohlo vyvinout, vyplývá i pevnost a trvalost tohoto pouta, závislosti na rodičích. Tyto děti jsou nuceny své pravé já skrývat před svými rodiči, ale postupně ho ukrývají i před sebou samými, až se jim ztratí úplně.
	Bolest ze ztráty pravého já způsobené popíráním skutečnosti vede podle Millerové k obraně ve formě deprese a ta pak k obraně vůči depresi ke grandiozitě. Grandiózní člověk musí být stále obdivován, vše, co, dělá, musí dělat skvěle. Do věcí, které nedokáže, se vůbec nepouští, takže vše se mu opravdu daří a sám se za to i patřičně obdivuje. Grandiózní člověk není nikdy skutečně svobodný. Je neustále závislý na obdivu ostatních a obdiv zase na vlastnostech a především na výkonech, jenž se mohou kdykoli zhroutit. Být grandiózní je energeticky velmi vyčerpávající. 
	Pokud však snaha být za každou cenu ten nejlepší a sklízet obdiv za všechno, co dělám, ztroskotá, přichází deprese. Deprese je v tomto smyslu opak grandiozity a lze ji z tohoto pohledu chápat jako přímý signál ztráty pravého já.
	Prožitek vlastní pravdy nám umožňuje najít cestu zpět k sobě samému. Jakmile dospělý začne brát svoje pocity vážně a uvědomí si, jak s pocity a potřebami zacházel před tím, je na začátku cesty.
	A jak tato teorie souvisí se vztahem pracovník-klient? Millerová dále rozvíjí časté tvrzení, že pracovníci pomáhajících profesí trpí poruchou citového života. Pracovníky (terapeuty), vzhledem k jejich senzibilitě, schopnosti vcítit se do druhých a mimořádné schopnosti připojit se, přiřazuje do skupiny výše zmiňovaných, tedy těch, jenž byly v dětství přímo předurčeni k tomu, aby byly využívány pro potřeby druhých osob. Fakt, že pomáhající mohou být lidé vyrůstající v bezpečném a otevřeném prostředí, odmítá. Argumentuje úvahou, že z takových dětí vyrůstají lidé se zdravým sebevědomím, a tak lze jen těžko předpokládat, že si vyberou povolání terapeuta, že by se u nich v takové míře vyvinula schopnost vnímat potřeby druhých tak, jak je tomu u “využívaných" dětí či že by na základě vlastních zážitků mohli dostatečně pochopit člověka, který zradil své pravé já.
	Je tedy důležité, aby si pomáhající v rámci vlastní terapie uvědomil své vlastní potřeby, které na úkor potřeb rodičů nemohl uspokojit, a prožil si pocity, které z tohoto zjištění vyplývají. Své dětské pocity musíme poznat právě proto, abychom neměli zapotřebí manipulovat se svými klienty a umožnili jim stát se tím, čím opravdu jsou. Millerová přímo říká: “Toto pokušení bychom neměli podceňovat: zřídkakdy nebo téměř nikdy nám zřejmě vlastní rodiče naslouchali s takovou pozorností, jako to většinou dělá pacient, a nikdy před námi neotevřeli své nitro s takovou upřímností, jak to někdy dělají pacienti."  

1.5.3. Syndrom pomáhajících

“Vlastní zkušenost s těžkými životními situacemi je jedním z nejcennějších a nejzrádnějších vkladů pomáhajícího. Potřebuje proto péči o sebe, potřebuje být pěstován-kultivován, aby z touhy pomoci nebyla jen touha po moci."
Podle Schmidbauera (2000) je syndrom pomáhajících specifická narcistická porucha, způsobená traumatem odmítnutého dítěte, která se projevuje neschopností vyjádřit své vlastní pocity a potřeby a která je člověkem trpícím syndromem pomáhajících prezentována jako všemohoucí nenapadnutelná fasáda. 
	Schmidbauer  uvádí, že nejdůležitějšími  konfliktními oblastmi osobnosti pomáhajícího jsou:
•	odmítání v raném dětství ze strany rodičů, které jsou většinou nevědomé a nepřímé
•	identifikace s náročným rodičovským Nadjá
•	skrytá narcistická potřebnost až nenasytnost
•	vyhýbání se vztahům k lidem, kteří nepotřebují pomoc, jejichž podstatou je vzájemné dávání i braní
•	nepřímé vyjadřování agresí proti těm, kteří nepotřebují pomoc.
	Pojem odmítané dítě v sobě zahrnuje různé podmínky v nichž dítě vyrůstalo. Společné pro ně všechny je však to, že se v nich dítě cítilo odmítané, že nenalezlo porozumění, že ho jeho vztahové osoby nedostatečně bezpečně doprovázely v jeho vývoji.
Pokud nemá ten, kdo dítě vychovává dostatečně vyvážený vztah mezi Nadjá a Ono, jež je nezbytný pro schopnost dostatečně se vcítit do potřeb druhého a Nadjá u něho převažuje, zpravidla se i dítě identifikuje s pravidly Nadjá tohoto člověka. Stává se pak ,že to, co si narcisticky vyvážený jedinec nachází uvnitř sám sebe, musí tento narcisticky nevyvážený jedinec hledat venku, což se nevztahuje pouze na období dětství, ale také na dospělost. Problémem však zůstává, že narcistické potřeby nelze uspokojit dodatečně.

Lidé se syndromem pomáhajících zpravidla popírají vlastní pocity, a tak ztrácí schopnost vcítit se do druhého. Schmidbauer přímo říká: “Syndrom pomáhajících je spojení charakteristických osobnostních rysů, jež dělají ze sociální pomoci na účet osobního vývoje strnulou životní formu.“
Protože pomáhající musí neustále pracovat na své obraně, zadržovat své pravé potřeby či agrese, nahlíží i na problém klienta jako na věc, na které se musí stále pracovat. Pomáhající klientovi zpravidla udílí doporučení, která klient hodnotí jako neúčinná. Pracovník argumentuje ve prospěch svých doporučení, dává nová a v duchu se již v rámci identifikace s Nadjá ospravedlňuje, způsobem-ostatní profesionálové by dělali na mém místě totéž. Pokud však klient také trpí narcistickou poruchou, v rámci které navenek dychtí po své potřebnosti, ale uvnitř pociťuje vztek na rodičovské postavy, které předstírali pomoc, dojde brzy k nepřímé agresi vůči pracovníkovi, jež může mít podobu výtky či zpochybnění profesionality pomáhajícího ze strany klienta.
Syndrom pomáhajících snižuje schopnost odolávat sebepoškozujícím tendencím nebo agresivním postojům vůči klientům. Pracovními postupy pracovníka se syndromem pomáhajících nelze dosáhnout úspěchu, a tak je jednodušší vidět klienty jako příliš hloupé, líné, nemotivované. Pracovník musí vynaložit velké množství energie, aby své neúspěchy napravoval nebo alespoň zapracoval do svého obranného systému.
Podle Schmidbauera má syndrom pomáhajících dvě podoby: orálně progresivní nebo-li pečovatelský charakter a orálně regresivní charakter. Pomáhající s orálně progresivním charakterem se nabízí k pomoci kdykoliv, aniž by požadovali protislužbu. Vážou na sebe lidi, kteří potřebují pomoc a s jinými lidmi prakticky nedokáží vztah navázat. Tento způsob pomáhání vyvolává u klientů regresi, což posiluje domněnku pečovatele, že může pracovat jen s klienty slabými. Takový pomáhající se obává, že se stane nadbytečným, protože ho nikdo nebude potřebovat.
Orálně regresivní charakter nevidí možnost jak uspokojit svoje citové potřeby, a tak se stahuje do ústraní, fantazie. Má sklony ke Berneho hře “Ano-ale" – na jedné straně touží po péči druhého, ale na druhé se děsí závislosti na péči svého protějšku a odmítnutí z jeho strany. Lidé s tímto typem charakteru mají pocit, že si zájem druhých lidí nezaslouží tím, čím jsou, ale tím, co vykonají pro druhé. Popisují sami sebe jako slabé, nejsou schopni se sami přijmout, a tak venku hledají to, co si sami nedokáží zprostředkovat. 
Pokud se tyto dva charaktery setkají, nikdy mezi nimi nemůže vzniknout opravdová vzájemnost.
Ve vztahu pracovník se syndromem pomáhajících-klient může podle Schmidbauera  docházet k takovýmto situacím:
•	Pracovník se identifikuje s klientem a společně se brání proti nepřátelskému světu.
•	Pracovník si hledá klienta jako doplnění svého Já. Tento vztah pracovník-klient funguje, dokud pracovník může klientovi něco nabídnout a dokud klientovi není prostor, který mu pracovník nabízí, příliš malý z důvodu zatížení vlastními pracovníkovými potřebami. Pomáhající manipuluje s klientem tak, aby klient naplňoval jeho potřeby. Jinak ho nechá svému osudu.
•	Klient může nahrazovat pracovníkovy neuskutečněné sny. Vztah může narazit, pokud klient pracovníkovi uniká, pracovník se do něj nedokáže vcítit a přeceňuje ho.
•	Klient je pracovníkem vnímán jako ideál, který má dávat to, co pracovníkovu vlastnímu Já chybí. 
•	Pracovník u klienta může hledat negativní rysy (stín) jichž se sám obává, což mu znemožňuje poznat ty vlastní. Pracovník je na jedné straně klientem fascinován, na druhé straně se ho snaží odehnat.
Východiskem z těchto situací je dlouhodobý výcvik, který se zaměřuje nejen na praktické dovednosti či etiku práce, ale také na vnitřní prožívání pracovníka, protože pracovníci trpící syndromem pomáhajících nejdou do výcviku kvůli poznání sebe sama, ale kvůli naplnění ideálu rodičovského Nadjá. Nezbytnou součástí pomáhajících profesí je také pravidelná supervize.

 1.5.4. Teorie vazby

	Teorii vazby formuloval v polovině 20. století analytik John Bowlby. Pokusil se jí poukázat na jiné zdroje vazby matka-dítě, než je orální slast ve freudovském pojetí tohoto vztahu. (Matoušek a kol., 2001)
	Teorie vazby je postavena na poznatku důležitosti vazbového chování jednotlivých osob v rodině. Nejsilnějším instinktem novorozence je najít ochranu u nejbližší dospělé osoby. Kvalita poskytované ochrany předurčuje kvalitu duševního života jedince, ale i jeho schopnost vytvářet pozdější vztahy.
	Vztah matky a novorozeného dítěte se postupně vyvíjí v stále větší autonomii dítěte. To si spolu s uspokojováním vlastních potřeb zažívá první zkušenost se sebou samým a prožitkem vztahu, zpravidla k otci, si rozšiřuje vnímání a   posouvá se do dalších stádií vývoje. Pokud však v tomto období a později i v období adolescence nedojde k bezpečnému oddělení od rodičů, trpí tento jedinec nedostatkem samostatných postojů, a tak je nucen navazovat takové vztahy, které mu umožní uspokojit potřebu ochrany a bezpečí. (Pothe, 1999).
	Teorie vazby říká, že dítě, které si nevytvořilo bezpečnou vazbu se svými blízkými, uspokojuje svou potřebu stupňováním svých emočních projevů v rámci tzv. ambivalentní vazby. Dítě však může své prožitky i potlačovat a prezentovat se navenek jako nezávislé – pak mluvíme o vyhýbavé vazbě nebo může vůči rodičům pociťovat zároveň potřebu blízkosti i odmítání- to označujeme jako dezorganizovanou vazbu. Studie potvrdily, že představy vytvořené dítětem o poskytnuté ochraně dítěte rodiči ovlivňují jeho vazby k lidem až do středního věku. (Matoušek, 1997)

1.6. Vztah pracovník-klient v některých terapiích

Vavrda (1997) popisuje vztah jako určitou souvislost mezi jevy, který je však definovatelný pouze jako součást celé sítě vztahů. Psychoterapeutický vztah je pak vztah mezi psychoterapeutem a jeho pacientem nebo mezi jednotlivými pacienty či podskupinami pacientů (v případě skupinové terapie). Meziosobní vztah mezi terapeutem a klientem je tvořen “souborem psychických obsahů (zkušeností, očekávání, potřeb, postojů, aj.), ale také “dynamikou vztahu", tedy vzájemným působením a vývojem vztahu díky řadě interakcí. “Tam, kde se vztah dále nevyvíjí, se stává neuspokojivým". Vývoj vztahu předpokládá vzájemnou otevřenost subjektů. Vztah je druhému prezentován chováním. Pokud se vztah vyvíjí přirozeně, odpovídá chování (tedy vnější projevy vnitřním prožitkům). 

1.6.1.	Behaviorální terapie

Vztah pracovník-klient je v těchto terapiích charakterizován jako pracovní společenství. K vybavenostem pracovníka behaviorálních terapií patří dovednost naslouchat a rozumět, být v komunikaci vřelý, přátelský a opravdový, bezpodmínečně přijímat klienta. 
	Pracovník ve vztahu vystupuje jako expert. Pomáhá klientovi přeformulovat jeho problémy, aby byly řešitelné, staví na silných stránkách klienta, snaží se podporovat jeho pozitivní změny a učí klienta přistupovat k neúspěchu jako ke zkušenosti. 
Klient je aktivní součástí terapeutické práce. Podílí se na plánování úkolů, kterým se mimo sezení věnuje, vyjadřuje se k jednotlivým krokům terapie. 

1.6.2.	Rogersovská psychoterapie

V rogersovské psychoterapii je ve vzájemném vztahu pracovník-klient zdůrazněno vzájemné setkání (člověka s člověkem), které má navíc léčebný účinek. Pracovník a klient vytváří takové prostředí, které umožňuje změnu v klientově osobnosti vedoucí k uzdravení. 
Rogers stanovil tři pro terapii nejdůležitější postoje terapeuta. Jsou to: autenticita, opravdovost nebo-li kongruence terapeuta; bezpodmínečné přijetí, akceptace klienta a přesné empatické porozumění klientovi. Více se o nich zmíním dále.
Autenticitou pracovníka je míněn soulad mezi jeho vnitřním světem a tím, jak působí navenek. Také opravdovost vyjadřuje soulad mezi tím, čím pracovník opravdu je a tím, jak se projevuje. Díky autenticitě pracovník nepotlačuje prožitky, které pociťuje, je autentický především vůči sobě, nemusí se skrývat za svou profesionalitu, je stabilní osobností, otevřenou potřebám klienta. Terapeut svou autenticitou pomáhá klientovi stát se autentickým.
 Bezpodmínečná akceptace klienta nastoluje ve vztahu pracovník-klient bezpečí a důvěru. Akceptovat bezpodmínečně znamená přijímat klienta takového, jaký je, tedy jeho klady i zápory. Tento postoj úzce souvisí s autenticitou a opravdovostí pracovníka. Do jaké míry je pracovník schopen přijmout sám sebe, je také schopen přijmout klienta.
Empaticky rozumět neznamená podle Rogerse pouze porozumět sdělovanému obsahu, ale pochopit vztahový systém toho, o čem klient právě hovoří. Pracovník v rogersovské psychoterapii tak vstupuje do vnitřního světa klienta bez předsudků a je mu v něm průvodcem. Matoušek a Hartl (2003) rogersovskou empatii označuje za “vyšší úroveň empatie, v které je pracovník schopen chápat zážitky klienta, ačkoliv je plně nechápe klient sám."
Pro navození změny u klienta jsou v rogersovské psychoterapii výše uvedené tři postoje tím základním, bez čehož se profesionální pracovník neobejde. 

1.6.3.	Psychoanalytická psychoterapie

Vztah mezi pracovníkem a klientem je ústředním tématem psychoanalýzy. Rozeznáváme v něm reálný vztah dvou lidí, pracovní spojenectví, přenos a protipřenos.
Reálný a přenosový vztah jsou navzájem často provázány, a proto je mnohdy nesnadné rozlišit je. Cílem terapie je, aby reálné složky, které jsou ve vztahu přítomny, ve vztahu převažovaly a rozšířily se nejen na vztah terapeut-klient, ale i na další osoby z okolí klienta. Reálný vztah znamená reálné vnímání jednoho druhým a vysvětlení, které odpovídá skutečnosti.
Pracovní spojenectví bývá někdy označováno za léčebné spojenectví a rozumí se jím smysluplný, nedeformovaný kontakt, díky kterému lze smysluplně pracovat. Pracovní spojenectví bylo dříve označováno jako pozitivní přenos.
Přenos znamená vidět terapeuta, vztahovat se k němu a nakládat s ním skrze vlastní zkušenosti a modely z raného dětství, které svou povahou či intenzitou neodpovídají reálné situaci. Dříve byl přenos vnímán jako odpor klienta k analytické práci, jako něco negativního, co se ze vztahu musí odstranit. Později se dospělo k závěru, že pacient je v analýze nucen opakovat obsahy, které byly vytěsněny místo toho, aby si na ně “jen“ rozpomněl. Protipřenos je pak reakce terapeuta na nátlak, který vůči němu klient vyvíjí. V klasickém pojetí je protipřenos vnímán jako nevědomá patologická reakce terapeuta, která pramení z jeho nevyřešených konfliktů a kterou je zapotřebí odstranit. V celostním pojetí se protipřenosem rozumím úplná (tedy vědomá i nevědomá) terapeutova reakce na pacienta. Protipřenos v tomto pojetí napomáhá terapeutovi lépe porozumět světu, ve kterém klient žije, jeho prožitkům i tomu, jak s nimi nakládá.

1.6.4.	Logoterapie a Existenciální analýza

Logoterapeut je expertem na úrovni obecné zkušenosti, avšak v té individuální rovině respektuje, že jediným expertem na svůj život je klient sám. Logoterapeut se tedy nebrání tomu, aby v potřebných situacích zaujal roli odborníka, avšak konečné rozhodnutí ponechává na klientovi samém.
Logoterapeut povzbuzuje klientovu naději na změnu v těch oblastech, které lze ovlivnit, ale je zdrženlivý vůči změnám, které ovlivnit nelze (např. v osudových danostech v životě klienta). Vychází z toho, že hledání příčin je na místě tam, kde je reálná jejich proměna, kde práce s nimi není marné plýtvání potenciálem klienta. Terapeut je kritický ke klientovým únikům před vlastní odpovědností či sebeklamy. Může v této situaci klienta konfrontovat s jeho postoji a žádat od něho poctivější přístup. Logoterapeut by se však měl vyvarovat kritického hodnocení klienta samého. Terapeut ponechává volbu rozhodování na klientovi a vede ho k jeho hodnotám, které si sám zvolil a které nejsou patologické. Zároveň však hlídá hranice pracovník-klient a hájí svoje vlastní hodnoty, pokud je to třeba.

  
1.7.	Syndrom vyhoření

Termín vyhoření (burnout) byl původně používán jako slangové označení narkomana, který se ocitl na samém dně. Později se začal používat i v souvislosti s rezignací a vyčerpáním v zaměstnání.
Syndrom vyhoření souvisí s výkonem pomáhajících profesí velmi úzce. Obecnou příčinou jeho vzniku jsou nároky, které na pracovníky klade kontakt s lidmi, kteří využívají sociální služby. Jeho podstatou je ztráta motivace způsobená prožitkem bezmoci. Hawkins a Shohet (2004) definují vyhoření jako “psychický stav, do něhož se jedinec dostal při vykonávání své práce, v níž nedokáže pokračovat kvůli stresu, nemoci či únavě. “Vyhořený" jedinec zpravidla trpí nerovnováhou mezi tím, co dává druhým a tím, co od druhých sám přijímá.“ Podle Maroona (1997) disponují vyšším rizikem syndromu vyhoření jedinci s vyšším vzděláním. Je tomu tak pravděpodobně proto, že do práce více investují, a tak od ní také více očekávají. Syndromem vyhoření mohou trpět jak profesionálové, tak dobrovolníci.
Syndrom vyhoření je definován změnou v chování pracovníka. Pokud se však pracovník ke klientům chová již ze začátku tak, jako by trpěl syndromem vyhoření, nejedná se zpravidla o reakci na pracovní stres, ale o stálý postoj. 
(Matoušek, 2003).
Kopřiva (1997) proto říká, že vyhořet může pouze ten, kdo hoří. Myslí tím, že na počátku každého syndromu vyhoření je nadšení nebo-li energie, která dává k práci mohutný impuls.              
Úlehla (1996) v souvislosti se syndromem vyhoření mluví o potřebě pracovníka být užitečný, vidět smysluplnost své práce a být za svou práci ceněný. K tomu, aby pracovníka ostatní přijali jako profesionála, je zapotřebí, aby si pracovník sám cenil své profese; aby věděl, čím vlastně pomáhá a jak jeho pomoc funguje a aby rozuměl tomu, v čem je jeho práce odlišná od ostatních oborů či profesí. Pokud však pracovník s těmito tématy nepracuje, dochází u něho brzy k syndromu vyhoření.
Syndrom vyhoření se projevuje ztrátou smyslu, pocitem, že věci, které se dějí, jsou mimo kontrolu pracovníka a že jakákoli aktivita nemůže nastolit změnu.

Podle Matouška a Hartla (2003) jsou typickými projevy syndromu vyhoření:
•	Neangažovaný vztah ke klientům, snaha vyhýbat se kontaktům s nimi či konfliktům s nimi
•	Lpění na zavedených postupech, ztráta citlivosti pro potřeby klientů
•	Věnování se mimopracovním aktivitám více než práci
•	Preferování administrativní činnosti před prací s klienty
•	Důraz na pracovní pozici, postup, formální pravomoci, mzdu aj.
•	Převládání skepse v úvahách o smysluplnosti služby
•	Využívání pracovního volna, pracovní neschopnosti, popřípadě těhotenství
•	Omezování komunikace s kolegy
•	Pocity depersonalizace, vyčerpání
•	Ojediněle zneužívání klientů.

Podmínky které na pracovišti přispívají ke vzniku syndromu vyhoření jsou:
•	Nedostatečné věnování pozornosti potřebám pracovníků
•	Nezacvičení nových pracovníků těmi zkušenými
•	Absence plánu osobního rozvoje
•	Absence nebo nízká kvalita supervize
•	Nemožnost podělit se se svými pracovními problémy a poradit se, co dál
•	Soupeřivost či rivalita na pracovišti
•	Silná byrokratická kontrola
•	Nejasnost role pracovníka
•	Nesplnitelnost, neslučitelnost či přemíra pracovních úkolů 
•	Neadekvátní finanční ohodnocení
•	Úkoly přesahující schopnosti nebo kvalifikaci pracovníka
•	Kritika a absence ocenění. (Matoušek, Hartl, 2003); (Lucká, Kobrle, 2004)
Vyhořením je třeba zabývat se dřív než k němu dojde. Znamená to, že bychom se měli zamýšlet nad svými motivacemi v práci v pomáhajících profesích, sledovat své příznaky stresu a emočního napětí a vytvářet si zdravý systém podpory.  (Hawkins, Shohet, 2004)

2.	SUPERVIZE

V předchozích kapitolách jsem se o supervizi mnohokrát zmiňovala, především v souvislosti s předcházením mnoha nesnází, jež vztah pracovník-klient zahrnuje. Koláčková (2003) říká, že “supervize je celoživotní forma učení, zaměřená na rozvoj profesionálních dovedností a kompetencí supervidovaných, při níž je kladen důraz na aktivizaci jejich vlastního potencionálu v bezpečném a tvořivém prostředí."
Supervizi lze také definovat jako “čistou mezilidskou interakci, jejímž obecným cílem je, aby se jedna osoba, supervizor, setkávala s druhou osobou, supervidovaným, ve snaze zlepšit schopnost supervidovaného účinně pomáhat lidem." 
Podle Kopřivy (1997) patří supervize mezi metody, které jsou vhodné pro vzdělávání dospělých v rámci jiných složek pracovní role než je vztahová, kterou se pracovník učí v osobním kontaktu s klientem.
 
2.1. Funkce supervize

Hawkins a Shohet (2004) uvádí, že úkolem supervize není pouze rozvíjet schopnosti a dovednosti supervidovaného, jakými jsou: porozumění klientovi, pochopení dynamiky vztahu pracovník-klient a pracovníkovy reakce na klienta v tomto vztahu či zamyšlení nad současným typem intervence a plánem dalších kroků. Supervize má kromě funkce vzdělávací, díky které pracovník pomocí reflexe a analýzy práce s klienty rozvíjí svůj potenciál, také funkci podpůrnou nebo-li restorativní a řídící, tedy normativní.
Díky podpůrné funkci supervize se supervidovanému dostává podpory v souvislosti s emocemi, které práce s klientem přináší. Pokud by pracovník těmto emocím nevěnoval patřičnou pozornost, došlo by u něj dříve nebo později k syndromu vyhoření.
Kontrolní funkce supervize umožňuje podívat se na problém klienta z různých stran a více očima, a tak zajišťuje kvalitu poskytované služby. Kontrola je zapotřebí nejen z důvodu nezkušenosti či neodbornosti, ale i z důvodu v předchozí kapitole zmiňovaných citlivých míst pracovníka, kvůli kterým nemůže nahlížet na problém komplexně.
Tyto funkce se navzájem doplňují a podle Kadushina (1992) je zastoupení všech tří při dosahování konečného cíle supervize nezbytné. Supervizor by měl naopak všechny tři funkce flexibilně používat a propojovat, aby se zabránilo riziku, že supervize tak nesplní svůj cíl, pro který byla určena. 

2.2. Formy a druhy supervize

	Základním formou supervize je supervize skupinová a individuální.
	Individuální supervize je strukturovaný kontakt supervizora s jedním pracovníkem. Má podobu plánovaných, časově vymezených schůzek. Skupinová supervize je strukturovaný proces, jehož cílem je profesionální rozvoj jednotlivců v rámci skupiny. Vychází ze zásad práce ze skupinou, a proto je zapotřebí věnovat v ní pozornost skupinové dynamice. (Koláčková, 2003)
	Dalšími formami supervize jsou: intervize, týmová supervize, vzájemné konzultování, či autosupervize.
Intervize se svým obsahem i nástroji příliš neliší od supervize. Rozdíl je zpravidla v tom, že ji provádí jiný pracovník než supervizor, často kolega v rovnocenné pozici jako supervidovaný. Smyslem a hlavním cílem týmové supervize je předcházet případným konfliktům na pracovišti a sladění práce týmu. Setkání týmu by se měla uskutečňovat alespoň 1x měsíčně. Vzájemnou supervizí myslíme konzultaci situace pracovníka s podobně zkušeným kolegou, přičemž musí být předem dohodnuto, kdo je supervizor a kdo supervidovaný.  V rámci autosupervize je pracovník supervizorem sám sobě. Využívá sebereflexe a snaží se zodpovědět si řadu užitečných otázek, které se vztahu pracovník-klient či osobních pocitů pracovníka v souvislosti s prací s klientem týkají. 

	Hawkins a Shohet (2004) uvádí jako hlavní druhy supervize:
•	Výukovou supervizi – v tomto případě je role supervizora především výuková, tzn. že s pracovníky probírá především jejich práci s klienty.
•	Výcvikovou supervizi – tento druh supervize se od výukové liší tím, že supervizor je částečně odpovědný za práci s klienty, a proto je jeho role více normativní. Supervidovanými jsou zpravidla studenti či stážisti.
•	Řídící supervizi – také v této supervizi má supervizor roli normativní. Od předchozí kategorie se však vztah mezi supervizorem a supervidovaným liší tím, že supervizor je vůči pracovníkovi v roli nadřízeného.
•	Poradenskou supervizi – supervizor není supervidovanému ani instruktorem ani nadřízeným. Jejich setkání se orientují na rozbor práce pracovníka.  

	Baštecká (2000) uvádí toto dělení supervize:
•	podle způsobu užití – na individuální a skupinovou,
•	supervize zaměřená na jedince a zaměřená na tým,
•	odlišná supervize při zaměření na vztah, proces, cíl,
•	supervize zaměřená na problém klienta či na klienta – odborná supervize,
•	supervize zaměřená na odborný růst pracovníka nebo týmu - supervize rozvojová.

2.3. Supervizor, jeho role a vztah supervizor-supervidovaný

Podle Hawkinse a Shoheta (2004) může být jedním z motivů proč se stát supervizorem touha předat dál vlastní poznatky, a tak nepřímo rozvíjet vlastní styly práce. Jiným lákadlem k práci supervizora je chuť předvést se před ostatními v roli “staršiny", tedy toho, “kdo už ví". Neposledním důvodem, proč se člověk stane supervizorem, je často touha poskytovat ostatním takovou supervizi, kterou supervizor nikdy nedostal. 

“Být supervizorem dává příležitost rozvinout vlastní  pedagogické schopnosti a pomáhat druhým učit se a vyvíjet v práci. Jako nový supervizor je člověk nucen se zastavit, zamyslet se a formulovat způsoby své dřívější práce v pomáhajících profesích.“

Definovat role supervizora je velmi obtížné. Podle Hawkinse a Shoheta (2004) patří mezi základní role supervizora: “učitel, hodnotící pozorovatel, poradce, kolega, nadřízený, zkušený technik, manažer administrativních vztahů."
Pokud nejsou role v rámci předem uzavřeného kontraktu se supervidovaným vyjasněny, ale někdy i v případech, že smlouva mezi nimi byla uzavřena, mají supervizoři (stejně jako supervidovaní) tendenci vstupovat do těch rolí, které sami při svých těžkostech vyhledávají. V těchto případech pak může dojít k tzv. konspirativním, zkříženým nebo pojmenovaným transakcím.
Konspirativní transakce nastává, pokud jsou v rámci supervize supervizorova i supervidovaného očekávání od rolí svého protějšku splněna, avšak výsledkem je pouhé nasycení svých skrytých potřeb. Ke zkřížené transakci dojde, pokud se  jak supervizorovi, tak supervidovanému v rámci supervize nabízí jiná role, než ta, kterou očekával. Pojmenovaná transakce znamená, že se vzájemné hry odhalí, a tak přestanou být nutkavým procesem. (Hawkins, Shohet, 2004)
Vztah supervizor-supervidovaný se může, stejně jako vztah pracovník-klient, potýkat i s dalším těžkostmi. K rizikům supervize patří zneužití pozice supervizora; snižování požadavků v důsledku soucítění s pracovníkem, které vede k menšímu úsilí hledat nová řešení; aliance uzavřená s pracovníkem proti klientovi, spolupracovníkovi, …; zanedbávání potřeb účastníků supervize, které vede k vyčerpání, či nezvládnutý přenos a protipřenos, dynamika ve skupině, aj. Rizika vztahu supervizor-supervidovaný úzce souvisí s etikou sociální práce. 

2.4. Dobrá supervize
	
Jak jsem již v předchozí kapitole uvedla, je třeba, aby pracovníci na supervizi docházeli. Supervize představuje hlavní formu podpory, která nám umožňuje soustředit se na práci a podělit se o svou zodpovědnost ke klientovi. Supervize jako forma učení také přispívá k profesnímu zrání pracovníka. Dobrá supervize je v přímém vztahu s uspokojením z vlastní práce.
Překážkou v získání dobré supervize mohou být podle Hawkinse a Shoheta (2004): předchozí zkušenosti se supervizí, osobní zábrany (např. pocity méněcennosti), potíže s autoritou, konflikt rolí, potíže s přijímáním podpory, překážky v organizaci, praktické překážky (např. financování).
Je v plné odpovědnosti supervidovaného, co bude obsahem jeho supervize a jak se bude jeho supervize vyvíjet. Důležité je být v supervizi aktivní, nepřistupovat na pasivní styl supervizora. 
 3. DOBROVOLNICTVÍ

	“Dobrovolnická práce je taková práce, kterou občané vykonávají z vlastní vůle bez nároku na finanční odměnu ve prospěch druhých. Slouží ke zvyšování kvality života svých spoluobčanů a společnosti jako takové a zároveň potvrzuje existenci morálních a humánních hodnot. Je jakousi zárukou uchování lidskosti a úcty k životu."
	Zákon v souvislosti s dobrovolnictvím hovoří pouze o dobrovolné službě, kterou definuje jako službu “vykonávanou dobrovolníky". 
Setkáváme se tedy s pojmy dobrovolná služba a dobrovolná činnost. Pro přiblížení Tošner dobrovolnou službou vysvětluje jako činnost na "celý úvazek", ve kterém jsou dobrovolníkovi ve většině případů uhrazeny náklady jeho činnosti včetně pojištění. Dobrovolnou činnost chápe jako práci na “částečný úvazek", kterou dobrovolníci vykonávají buď několikrát do roka při nárazových akcích nebo se jí věnují jen několik hodin pravidelně po celý rok. 

3.1. Exkurz do historie 
 
Dobrovolnictví má svůj základ ve filantropii, tedy sousedské výpomoci a v solidaritě. V každé kultuře a společnosti pomáhali ti, kteří na tom byli lépe těm méně šťastným, jež se potýkali s nějakým problémem. 
Solidarita v rámci rodiny byla jejím členům poskytovaná už ve sběračsko-loveckých společnostech. Pomoc byla neformální a okamžitá, i když je pravdou, že zájmy na přežití rodiny převažovaly nad zájmy jednotlivce.
Později v Římě, se zakládaly různé spolky tzv. collégia. Existovala řemeslnická collégia, která měla svépomocný a náboženský charakter či např. collégia tenuiorum, podpůrné spolky, které fungovaly jako charitativní společenství nižších vrstev. Od doby, kdy se hlavní náboženstvím v Římě stalo křesťanství, byla v Evropě charitativní činnost především v rukou křesťanské církve.
Ve středověku byla dobročinnost učiněna mravní povinností každého křesťana, a tak prostupovala všechny společenské vrstvy. Projevy dobročinnosti však utichaly v obdobích válek či hladomoru. Zlom v evropské dobročinnosti nastal vydáním ediktu milánského v roce 313. Od tohoto data pak mohla být křesťanská charita vykonávána bez strachu z pronásledování a mohla být poskytována i intenzivněji. Začaly vznikat první kláštery, zakládaly se první instituce- útulky v blízkosti kostelů či klášterů. (Matoušek, Šustová, 2001) 
Také na území českých zemí zakládala církev ve středověku při klášterech a kostelech ústavy pro lidi trpící hladem či pro postižené epidemiemi. Byly zakládány nemocnice a špitály, spravované často řeholními řády, ale i tzv. bekyně-spolky nábožensky založených žen, které přijímaly životní styl jeptišek a pečovaly o nemocné, odložené děti, aj. Zásadní roli v poskytování pomoci však stále hrála rodina. (Kodymová, 2001)
Na počátku novověku, tedy v době renesance vedle církevní pomoci ožívá solidarita v rámci řemesel. Zakládají se cechy, které kromě rozvoje svého řemesla poskytují i pomoc svým členů v nesnázích.
Také u nás se, stejně jako jinde v Evropě, zakládala cechovní sdružení a bratrstva, která pečovala o své řemeslníky a jejich rodiny. Spolky, které byly zakládány jednotlivými profesemi, svou činnost zaměřovaly především na zlepšení pracovních podmínek. 
V době industriální byly křesťanské ideály, které hlásaly pomoc druhých jako povinnost každého věřícího člověka, zastíněny tvrdými požadavky na práci. To přispělo k rozmachu spolkového hnutí. Charitativní činnost tak spočívala především na vyšší či střední vrstvě a v důsledku obav z nepokojů se charitativní akce staly i politickým programem. 
Později, byly v Rakousku-Uhersku tyto spolky zrušeny, a tak začaly vznikat spolky věnující se jiné podpůrné činnosti než dělnické.
V 19. Století tedy vznikla na našem území řada vlasteneckých spolků na podporu vědy, vzdělání, umění či kultury. Současně a někdy i dříve s těmito obrozeneckými aktivitami vznikaly i spolky německé, židovské, aj., které byly postaveny právě na myšlence dobrovolné pomoci.
Na přelomu 19. a 20. století soukromé spolky např. doplňovaly veřejnou péči o mládež, v kterých se angažovali dobrovolníci, především ženy z vyšších vrstev.
Po vzniku samostatného československého státu se dobročinnost ještě rozvinula. Dobrovolné organizace nabývaly různých podob. Existovaly spolky soukromé, obecní, náboženské, polooficiální, které měly i určité kompetence.  (Československý červený kříž, Masarykova liga proti TBC, aj.). Stát spolu se soukromými spolky zajišťoval síť institucí pro sociálně potřebné. V některých oblastech se tedy soukromá sféra dělila o sociální činnost se státem, některé oblasti byly ponechány především péči nestátním subjektům. Stát převáděl na dobrovolné organizace i část veřejných kompetencí, jako: veřejné poručenství a ochrana dětí v cizí péči a dětí nemanželských či sociálně, zdravotně hendikepovaných. Jejich činnost nebyla zpravidla vůbec financována státem, a tak byla postavena především na dobrovolné činnosti. Překotný rozvoj dobrovolných organizací však přinesl vedle svých výhod také některé komplikace. Mnohdy měly jejich aktivity podobu nekoordinovaného laického nadšení, takže v některých případech docházelo i ke kompetenčním sporům s profesionálními pracovníky, které brzdily práci s klientem a vývoj. 
V meziválečných letech však byla spolupráce mezi profesionály a dobrovolníky nutná, protože dobrovolníci, z důvodu dobré znalosti klienta a jeho poměrů, zpravidla plnili funkci prostředníků a vyjednávačů mezi klientem a pracovníkem.(Kodymová, 2001)

Podle Kodymové (2001) měli nestátní poskytovatelé péče velký podíl v oblastech: péče o mládež, sociálně-zdravotní poradenství, péče rekreační, hygienická a zdravotní (Červený kříž), péče zaměřená proti sociálně-patologickým jevům, ochrana ženských zájmů, matek a dětí, poradenství pro volbu povolání, volnočasové aktivity dětí a mládeže, podpora studentů a chudé školní  mládeže.

Vývoj byl přerušen okupací, později totalitním režimem.  Všechny organizace musely být sdruženy v tzv. Národní frontě a ty, které zůstaly nezávislé, byly státem pronásledovány. Myšlenka dobrovolné činnosti byla za totalitního režimu degradována. Obnova občanské společnosti nastala až po roce 1989, avšak mnoho lidí si pod pojmem dobrovolná činnost představuje “povinně-dobrovolné brigády, především na úpravě okolí obydlí, dodnes. (Tošner, Sozanská, 2002)

V zahraničí však vývoj myšlenky dobrovolnictví pokračoval. Nejvýznamnějším obdobím byla šedesátá léta, která přinesla silné posílení prvku solidarity a komunity. Matoušek a Šustová (2001) mluví přímo o boomu dobrovolnických organizací v sedmdesátých letech, a to i necírkevních, především v USA a také o šíření svépomocných skupin.
	V České Republice se myšlenka dobrovolnictví znovu oprášila až po roce 1989. Legislativa, která pomohla rozvoji neziskového sektoru, je Zákon o sdružování občanů č. 38/1990 Sb., Zákon o  svobodě náboženské víry a postavení církví a náboženských společností č. 248\1991 Sb., Zákon o nadacích a nadačních fondech č. 227/1997 sb., zákon č. 248/1995 Sb. O obecně prospěšných společnostech, novela občanského zákoníku a Listina základních práv a svobod č. 38/1990 Sb., ve které je také obsaženo právo občanů sdružovat se. V roce 2003 vstoupil v platnost z.č. 198/2002 Sb.

3.2. Hlavní principy dobrovolnictví

Všeobecná deklarace o dobrovolnictví inspirovaná Všeobecnou deklarací lidských práv a Úmluvou o právech dítěte vychází z těchto základních principů:
•	Dobrovolníci uznávají právo každého muže, ženy a dítěte na svobodné sdružování bez ohledu na rasu, víru, fyzické, sociální a ekonomické podmínky.
•	Dobrovolníci respektují důstojnost každé lidské osoby a její kulturu.
•	Dobrovolníci v partnerském duchu poskytují služby jiným bez nároku na odměnu prostřednictvím dobrovolné organizace a nebo vlastním společným úsilím.
•	Díky dobrovolné práci je rozvíjena osobnost každého dobrovolníka, který získává nové dovednosti a vědomosti, rozvíjí svůj osobní potenciál, víru ve vlastní schopnosti a tvořivost, což mu umožňuje přijmout aktivní úlohu při řešení problémů.
•	Dobrovolníci stimulují společenskou zodpovědnost a propagují rodinu, komunitu a mezinárodní solidaritu.

3.3. KDO je to dobrovolník

Dobrovolník je člověk, kterého můžeme charakterizovat jako zralého, zodpovědného a kompetentního k tomu, aby svůj čas věnoval dobrovolné práci. Dobrovolník může pracovat v jakémkoliv typu organizace, avšak získání konkrétního místa v určité organizaci závisí na požadavcích a schopnostech dobrovolníka.
Dobrovolníky se stávají zpravidla: studenti, kteří se připravují na práci v pomáhajících profesích, nezaměstnaní lidé, ženy pečující o rodinu, které ještě nechtějí nastoupit do práce a chtějí být nějak prospěšné, lidé v důchodovém věku, kteří chtějí využít svůj potenciál, lidé, kteří ve své práci postrádají kontakt s jinými lidmi.
Dobrovolníci jsou užiteční pro organizaci především proto, že jsou levnější než zaměstnanci. Vnášejí do organizace nový rozměr a nové myšlenky, zvyšují důvěryhodnost organizace ve společnosti a podporují občanskou aktivitu. Určitá práce se hodí nejlépe právě pro dobrovolníky.

3.4. Motivace pro výkon dobrovolné činnosti

	Podle výzkumu dárcovství a dobrovolnictví, který proběhl v letech 1999-2000 jsou typologie motivace k dobrovolné činnosti tyto:
•	Konveční, normativní motivace: dotázaného k tomu být dobrovolníkem vedou morální normy společnosti nebo jeho blízkého okolí či obecná pravidla chování ve společnosti. Takto motivovaní lidé jsou většinou věřící a lidé nad 60 let, kteří jsou dobrovolníky prostě proto, že se to od nich očekává a má to tak být.(41%)
•	Reciproční motivace: tento typ dobrovolníka vedle toho, co svou aktivitou do dobrovolné činnosti vkládá, očekává z dobrovolné činnosti i přínos pro něho samého v podobě získání nových zkušeností, poznání nových lidí, aj. Tento druh motivace je typický především pro mladé lidi do 30 let. (37%)
•	Nerozvinutá motivace: tento typ motivace se skládá ze třech hlavních součástí, které jsou pro rozhodnutí potencionálních dobrovolníků angažovat se v dobrovolné činnosti zásadní. Je to důvěra v organizaci, pro kterou budu dobrovolnou činnost vykonávat, přesvědčení o smyslu dobrovolné činnosti v daném konkrétním případě a pocit, že se svou dobrovolnou činností budu podílet na šíření dobré myšlenky. Tento typ motivace se objevuje u vysokoškoláků a lidí ve věku od 46-60 let -23%.

Petra: “Dobrovolnictví je činnost, která dává životu smysl."
Honza: “Díky dobrovolníkům je svět lepší."
Jana: “Dobrovolnictví je práce, která má smysl pro klienta i pro mě."
Lenka: “Do	dobrovolnictví je pro mě hlavně zajímavá zkušenost."

	Psychologických teorií, které popisují vědomé motivace je mnoho. Pojďme se teď ale věnovat těm, které jsou pro výkon dobrovolné činnosti nevhodné a pro některé typy dobrovolné činnosti přímo nebezpečné. Podle Vitoušové (1998)  by každá organizace, která pracuje s dobrovolníka měla být ostražitá k těmto motivacím dobrovolníků:
•	Soucit vedoucí k degradaci klienta
•	Nepřiměřená a zbytečná zvědavost
•	Služba pramenící z pocitu povinnosti
•	Skutkaření - tedy snaha něco si zasloužit
•	Sebeobětování se- z důvodu osobního neštěstí, s kterým si dobrovolník neví rady
•	Osamělost a z ní pramenící touha po přátelství
•	Pocit vlastní nenahraditelné jedinečnosti, důležitosti
•	Nedostatečná sebedůvěra a s ní spojená touha pomáhat ještě ubožejším lidem
•	Touha uplatnit svou moc nad druhými lidmi
Pokud je některý z vyjmenovaných motivů u dobrovolníka příliš silný nebo je u něj zkombinováno více z nich, může při včasném neodhalení těchto motivů dojít k vážnému poškození klienta.

3.5. Metodika práce s dobrovolníky

Pro neziskovou organizaci je nutné, aby si na začátku své existence určila a i během svého fungování stále ujasňovala své poslání a cíle, kterých chce dosáhnout. Také dobrovolník si potřebuje pro svoji práci ujasnit jaké jsou cíle organizace, ve které jako dobrovolník působí, jaké je místo této organizace v síti sociálních služeb, jaké jsou konkrétní požadavky organizace očekávané od něho, jaká jsou pravidla dobrovolné práce v dané organizaci, jaké jsou jeho kompetence. To vše, spolu s dalšími faktory přispívá k zajištění potřeby bezpečí nejen dobrovolníků, ale také organizace, která se o to více může spolehnout na své dobrovolníky.
Klíčovou osobou pro práci s dobrovolníky je koordinátor dobrovolníků. Koordinátor by měl být profesionálním pracovníkem, který dobrovolníkovi poskytne všechny dostupné informace týkající se organizace, dobrovolníkových práv a povinností. K tomu potřebuje být vybaven dostatečnými pravomocemi, a to nejen k dobrovolníkům, ale i k pracovníkům instituce, kde se dobrovolná nebo dobrovolná činnost vykonává.
Koordinátor by však měl zajišťovat nejen výše zmíněné informace a tedy i pocit bezpečí pro dobrovolníka a organizaci. Jeho úkolem ve vztahu k dobrovolníkovi je také:
•	být prostředníkem mezi odborníky v organizaci a dobrovolníkem
•	být prostředníkem mezi spolupracujícími organizacemi a dobrovolníkem
•	vytvářet pro dobrovolnou práci příjemné otevřené prostředí
•	být s dobrovolníkem v kontaktu
•	aktivně naslouchat (dobrovolníci jsou studnice nápadů, připomínek, zkušeností, které je možné využít, třeba i pro zlepšení práce v organizaci)
•	umět ocenit práci dobrovolníka, poděkovat za vykonanou práci, umět odměnit
•	propouštět dobrovolníky.
Koordinátor dobrovolníků by měl být člověk, který rád pracuje s lidmi, má organizační schopnosti, rád pracuje ve funkci koordinátora a nevykonává funkci vedoucího či manažera projektu (M. Ochman, P. Jordan, 1997). 

Prvotním úkolem organizace, která pracuje s dobrovolníky je nábor dobrovolníků. Podle Blažekové (2000) nejčastěji používané formy získávání dobrovolníků jsou vyvěšování letáků, vývěsek, využívání místního a odborného tisku nebo rozhlasové či televizní vysílání, dále náborové akce, spolupráce s dobrovolnickými centry, střední a vysoké školy, ale také osobní návštěvy na místech, která slibují výskyt potencionálních dobrovolníků. Aby byl nábor dobrovolníků co nejefektivnější, je lepší kombinovat více způsobů získávání dobrovolníků.
	 Po náboru nových potencionálních dobrovolníků je třeba dobrovolníky vyškolit a vybrat z nich ty, kteří se pro výkon dobrovolné činnosti v dané instituci hodí. Příprava dobrovolníka se v jednotlivých organizacích liší, zpravidla podle toho komu a jaké služby daná organizace, jenž s dobrovolníky pracuje, poskytuje. Školení dobrovolníků by však mělo vždy obsahovat část obecnou, ve které se dobrovolník dozví více o chodu, organizační struktuře organizace, pravidlech, právech, povinnostech a o své roli, a část specifickou, která je již více zaměřena na objasňování a procvičování konkrétních činností, které dobrovolníka čekají, a která je také věnována obavám a očekáváním dobrovolníka z jeho činnosti. Podle povahy péče, kterou organizace poskytuje, může školení dobrovolníků trvat hodinu, den, celý víkend nebo dokonce několik dnů. Je dobré se před vlastním školením sejít s potencionálním dobrovolníkem na individuálním nebo skupinovém setkání, na kterém si zájemce o dobrovolnou činnost ujasní svou motivaci a získá bližší informace o možných činnostech. Vlastní konečný výběr dobrovolníků může proběhnout až po jejich školení nebo z podstaty poskytovaných služeb instituce již před školením.
Vztah dobrovolníka a instituce by měl být ošetřen smlouvou. I přesto, že v některých případech stačí k odpovědnému výkonu dobrovolné činnosti ze strany dobrovolníka pouze smlouva ústní, v některých dobrovolnických programech se bez písemné smlouvy s dobrovolníky neobejdou. Smlouva by měla zahrnovat práva a povinnosti dobrovolníka v dané organizaci, podmínky, za kterých dobrovolník vstupuje do projektu, ale také podmínky, za kterých může nebo musí dobrovolník z projektu vystoupit. Z hlediska dobrovolníka jde vždy spíše o jakousi formalitu, která nemění nic na tom, že dobrovolník vykonává dobrovolnou činnost dobrovolně, a tak mu tedy nebrání nic v tom, aby mohl kdykoli v závazcích polevit nebo od nich dočista odstoupit. Organizace, jejichž činnost je na dobrovolnické činnosti postavena se pak ocitají v nerovné pozici, v které  nedůslednost či případná fluktuace dobrovolníků může způsobit i zánik projektu. Obdobně jako dobrovolník i klient sepisuje s organizací, jenž má klienta v péči, smlouvu. 

	 Práce dobrovolníka musí být průběžně supervidována. Supervizní setkání dobrovolníka nebo skupiny dobrovolníků se supervizorem v otevřeném a pro dobrovolníka bezpečném prostředí je důležité pro sdílení dobrovolníkových obav, nejistot a úspěchu z činnosti s klientem, ale také z jeho vlastních pocitů, které jeho činnost vyvolala. Ani supervize dobrovolníků by neměla opomíjet všechny tři základní funkce supervize, tedy podpůrnou, o které jsem se již zmínila, kontrolní, jenž chrání zájmy klienta před nevhodnými aktivitami dobrovolníka, a vzdělávací.  Z povahy některých činností, které dobrovolníci vykonávají, vyplývá, že k jejich supervizím postačí pouze setkání s koordinátory.
	Nezbytnou součástí metodiky práce s dobrovolníky je jejich oceňování. To je důležité především ke zvýšení motivace dobrovolníků k jejich vlastní činnosti, ale také ke snížení fluktuace dobrovolníků v organizaci, která je podmíněná mírou ztotožnění se s ideou projektu a mírou jejich participace na vlastním projektu.
	Důležité je také hodnocení dobrovolníků a tedy i hodnocení organizace či projektu, který s dobrovolníky pracuje. To je důležité pro osobní růst dobrovolníka, pro vývoj organizace či projektu, ale také pro prezentaci projektu a dobrovolné činnosti navenek.
	I v případě dobře připraveného výcviku, který dobrovolník úspěšně absolvuje, se může stát, že se dobrovolník pro danou práci nehodí. Je úkolem koordinátora rozloučit se s takovým dobrovolníkem, a to i v případě, že je pro danou práci silně motivován. Ukončovací rozhovor by měl obsahovat jasné a konkrétní vysvětlení proč musí dobrovolník projekt opustit s ohledem na jeho motivy, které ho do projektu vedly.

4. PROJEKT LATA A METODIKA PRÁCE S DOBROVOLNÍKY V NĚM

4.1. Základní idea a stručný obsah Projektu

	Projekt LATA je v Praze realizován průběžně již od roku 1995. Tento program je zaměřený na pomoc rizikové mládeži a mladým dospělým ve věku nad 15 let (chlapci i dívky), kteří se ocitli v obtížné sociální situaci, v níž hrozí riziko sociálního selhání včetně kriminality. Projekt je koncipován jako sociální pomoc vyškolených dobrovolníků starších 18 let (převážně studentů vysokých a vyšších odborných škol humanitně zaměřených).
Pomoc, která je poskytována individuální formou, je zaměřena především na dospívající a mladé dospělé s rizikovou formou chování (záškoláctví, nepřijímání autorit, vztahové problémy v rodině, trestná činnost, rizikové formy trávení volného času apod.). Hlavním principem projektu je pravidelná společná prosociálně orientovaná aktivita dvojic (dobrovolník - klient), která vychází z individuálních potřeb klienta a působí proti riziku překročení hranic zákona. Účast klientů v projektu je dobrovolná. Dvojice se po navázání kontaktu schází v terénu, tedy v přirozeném prostředí klienta v intenzitě 2-3 hodiny týdně, a to po minimální dobu 6 měsíců. Dobrovolník často umožňuje klientovi zapojit se do akcí konaných v místě jeho bydliště a získávat tak lepší vztah ke komunitě, ve které žije. Práce dobrovolníků je pravidelně jednou za 14 dní supervidována. Dobrovolníci mají možnost v případě potřeby konzultace s právníkem Projektu. Průměrný počet dvojic během každého roku je 30.
Projekt LATA byl rovněž v minulých letech využíván pracovníky Probační a mediační služby střediska Praha při jejich práci s odsouzenými v rámci výkonu probačního dohledu jako součást výkonu alternativního trestu nebo opatření. Projekt však dnes neusiluje o udělení akreditace “probačního programu“ Ministerstvem spravedlnosti ČR souvislosti se zákonem o soudnictví ve věcech mládeže (zákon č. 218/2003 Sb.) vzhledem ke svým možnostem a rozšíření cílové skupiny Projektu. Projekt tak na mladistvé pachatele trestných činů (tzv. provinění) může působit v rámci výchovných povinností §18, odst. 1, písm. g) tohoto zákona. 
 Projekt vychází z myšlenky, že u většiny problémových dospívajících lidí není vždy nutná intervence profesionála (psychologa, speciálního pedagoga apod.), ale že je postačující pravidelný a smysluplný kontakt s o něco starším prosociálně orientovaným vrstevníkem. Dospívající v kontaktu s dospělým profesionálem často projevuje nesouhlas s přijímáním jeho autority. Na základě našich dosavadních zkušeností (jež jsou potvrzovány i zkušenostmi ze zahraničí) můžeme říci, že naši klienti přijímají autoritu dobrovolníka většinou bez problémů a berou ji jako přirozenou součást vztahu.
Další z podstatných aktivit, které realizují dobrovolníci Projektu LATA, je vedení pravidelných sportovních večerů na Základní škole Legerova vždy jednou týdně. Tělocvična je otevřena pro dobrovolníky a jejich klienty, mohou se zúčastnit i kamarádi klientů a klienti DOMu (domu na půli cesty), se kterým LATA úzce spolupracuje. 
Vedle práce s klienty se Sdružení zaměřuje na odbornou přípravu dobrovolníků pro jejich práci v projektu, o které se podrobně zmíním později.
Po vzoru projektu LATA v Praze je v současné době realizován projekt LATA dále v Brně, Ostravě a Mostu. Realizátory těchto projektů jsou samostatné právní subjekty.

4.2. Cílová skupina

Rozhodující kritéria, která musí zájemce splňovat, aby mu mohly být služby projektu LATA poskytovány včetně kritérií pro odmítnutí poskytnout služby jsou tyto:
•	klient musí být starší 15 let
•	klient je z Prahy nebo z jejího blízkého okolí
•	indikací pro účast klienta v projektu je jeho sociální selhání nebo ohrožení jím (např. klienti s výchovnými problémy, problémy ve škole, problémy v rodině, klienti sociálně izolovaní, páchající trestnou činnost, rizikově tráví volný čas, jsou v kontaktu s rizikovými vrstevnickými skupinami, mladí lidé opouštějící zařízení pro výkon ústavní výchovy)
•	klient se zpravidla osobně účastní motivačního pohovoru s koordinátorkami Projektu
•	klient vyplní informační dotazník Projektu
•	klient jako tzv. “přijímající organizace“ uzavře s Projektem LATA smlouvu podle zákona č. 198/2002 Sb. o dobrovolnické službě 
•	důvodem pro odmítnutí zařazení klienta do projektu LATA je jeho aktivní závislost na alkoholu a jiných nealkoholových drogách, trestná činnost násilného charakteru

	4.2.1. Práva a povinnosti klienta

Některé povinnosti klienta Projektu LATA jsou zároveň výše uvedenými kritérii, která klient musí splnit, aby byl do Projektu přijat. 
Klient, který náleží k cílové skupině projektu LATA, se se svými právy a povinnostmi seznámí na již zmiňovaném motivačním pohovoru. Ten zahrnuje i objasnění pravidel Projektu, práv a povinností dobrovolníka ve vztahu ke klientovi a vyplnění dotazníku, který zevrubně mapuje klientovu životní situaci včetně jeho zálib a plánů do budoucnosti. (Viz příloha č. 1) Obsahem uzavřené smlouvy mezi projektem LATA a klientem podle zákona č.198/2002 Sb. o dobrovolnické službě je stvrzení svého souhlasu se zařazením do projektu LATA a s pravidly jeho fungování, s poskytnutím nezbytných informací o sobě dobrovolníkovi a s průběžným informováním kontaktních institucí, které mají klienta v dlouhodobé péči. Klient se smlouvou zavazuje k povinnosti docházet na sjednané schůzky; omlouvat se dobrovolníkovi ze schůzek předem, pokud se jich z vážných důvodů nemůže zúčastnit, je poučen, že tři neomluvené schůzky mohou být podnětem k ukončení spolupráce ze strany Projektu a že jedním z jeho práv (i dobrovolníka) je jednou požádat o výměnu protějšku z důvodu závažného osobního nesouladu (Smlouva - viz příloha č. 2). 
Důvodem pro ukončení spolupráce s klientem je jednak uplynutí šestiměsíčního období bez toho, aniž by byl klientem projeven zájem o pokračování, dále nezájem ze strany klienta, který se projevuje většinou tím, že klient nedochází na smluvené schůzky nebo jiné závažné porušení pravidel projektu, s kterými byl klient předem seznámen. Dalšími důvody pro ukončení spolupráce je aktivní závislost klienta na návykových látkách či trestná činnost násilného charakteru. Také pobyt v některé z pobytových institucí (např. diagnostický, výchovný ústav) může snížit intenzitu nebo změnit osobní setkávání na jinou formu kontaktu (např. dopisování), přerušit nebo ukončit spolupráci. 

4.3. Cíl poskytované služby

Cílem služby projektu LATA je příznivě ovlivnit klientovu obtížnou životní situaci, ve které se nachází. Prostřednictvím dobrovolníka jako průvodce těžkým obdobím dospívání chce projekt klientovi v rámci jeho přirozeného prostředí nabídnout vhodné alternativní způsoby trávení volného času, pomoci mu při osamostatňování se a v orientaci v běžných mezilidských vztazích, a tak preventivně působit proti již zmíněnému sociálnímu selhání, včetně páchání majetkové, násilné či jiné trestné činnosti.
 Dobrovolník aktivně reaguje na specifickou životní situaci svého klienta a snaží se podporovat klientovy sociální dovednosti, pomáhat mu řešit konstruktivně konflikty, podporovat ho v prosociálních aktivitách (docházka do školy, do zaměstnání), vést ho k odpovědnosti za své chování (hospodaření s finančními prostředky, hledání samostatného bydlení a zaměstnání) a k náhledu na své protispolečenské jednání (trestná činnost, experimentování s omamnými látkami, členství v extrémistických a rasistických organizacích). 

4.4. Časový harmonogram  poskytované služby 

Realizace Projektu LATA kopíruje akademický rok. Znamená to, že Projekt zahajuje svou činnost v září. V tomto období probíhá nábor dobrovolníků a kontaktování spolupracujících subjektů - dodavatelů klientů. V měsíci říjnu se odehrává vlastní školení nových dobrovolníků a obnovují se pravidelné kontakty dobrovolníků s klienty, kteří setrvávají v projektu z minulého školního roku. V období říjen až červen již plně probíhají individuální kontakty dobrovolníků s klienty (min 2-3 hodiny týdně po dobu půl roku), supervizní a vzdělávací aktivity projektu (2 hodiny jednou týdně), víkendové semináře (1-2 ročně). Během období červenec až září jsou kontakty dobrovolníků s klienty omezeny a probíhají na základě individuálních dohod a možností obou stran kontaktu. Supervize jsou v  tomto období poskytovány pouze individuální formou podle potřeb dobrovolníků.
Pokud se klient s dobrovolníkem na poslední schůzce v daném půlročním období nedomluví na formálním nebo neformálním pokračování spolupráce, je setkávání ústně ukončeno. Pro případ, že spolupráci s projektem ukončí po půl roce pouze dobrovolník, má klient možnost pokračovat v dalším období s novým dobrovolníkem. O vývoji spolupráce jsou informovány i kontaktní instituce případně další relevantní osoby.

4.5. Personální zajištění Projektu

V rámci projektu pracují dvě koordinátorky, dva odborní supervizoři, právník projektu a účetní. Vlastní práci s klienty vykonávají proškolení dobrovolníci.
Hlavními kompetencemi koordinátorů je nábor dobrovolníků, jejich vyškolení, péče o ně během celého jejich působení v projektu a organizování víkendových pobytů. Dále pak rozvíjí spolupráci a průběžně informují kontaktní instituce. Jejich úkolem je i medializace projektu, zprostředkování kontaktu mezi dobrovolníky a klienty, aktivní účast na supervizních setkáních, vedení spisové agendy, zajišťování chodu kontaktní kanceláře projektu, rozvoj projektu do budoucnosti. Od roku 2004 jsou kompetence koordinátorů rozšířeny i o finanční zajištění projektu. Koordinátoři projektu využívají vzdělávacích aktivit Národně dobrovolnického centra - Hestia (v listopadu 2003 absolvovali výcvik koordinátorů dobrovolníků, aktivně se zúčastňují supervizního klubu). Koordinátoři docházejí i na individuální supervizi (1x měsíčně). 
Další rovnocennou součástí pracovního týmu jsou supervizoři, jejichž úkolem je vést ve dvou supervizních skupinách pravidelná setkání dobrovolníků. V případě potřeby jsou k dispozici dobrovolníkům i k individuální pomoci. Podílejí se také na úvodním výcvikovém semináři. V indikovaných případech doplňují vstupní řízení pohovorem s klienty. 
Právník projektu je k dispozici dobrovolníkům v případě jakýchkoli právních nejasností. Podílí se na realizaci projektu a na úvodním výcvikovém semináři. 
Postavení všech členů týmu je rovnocenné a rozhodnutí jsou vzájemnou dohodou. 

4.6. Metodika práce s dobrovolníky

	Vlastní individuální práci s klienty vykonávají proškolení dobrovolníci v terénu a to 2-3 hodiny týdně po dobu nejméně půl roku. Počet dobrovolníků se pohybuje mezi 25 - 30. Někteří z nich se také podílejí na organizaci výjezdových pobytů, správě webových stránek či koordinování sportovních aktivit v tělocvičně.
Nábor dobrovolníků se uskutečňuje prostřednictvím letáků, webových stránek, přednášek ve školách humanitně zaměřených, inzerátů v odborné literatuře. Kromě věkové podmínky je podmínkou vstupu dobrovolníka do projektu LATA absolvování motivačního pohovoru s koordinátorkami projektu, ve kterém se dobrovolník dozví základní  informace o pravidlech, právech a povinnostech, které z účasti v Projektu pro dobrovolníka vyplývají. Po té dobrovolník absolvuje víkendový seminář pro nové dobrovolníky. Seminář se koná jednou ročně, mimo Prahu.  Obsahuje teoretické bloky, které dobrovolníka podrobněji seznámí s historií a ideou projektu, s cílovou skupinou, a principy s kterými projekt pracuje. V rámci semináře je dobrovolníkům ponechán dostatečný prostor, pro diskusi nad vyjádřenými nejasnostmi, obavami či pochybnostmi. Seminář je koncipován tak, aby umožnil poznat motivace, které nové dobrovolníky vedou k účasti v Projektu. Důležitým úkolem víkendového semináře je také vzájemné poznání jednotlivých účastníků a vytvoření skupiny s otevřenou a tvůrčí atmosférou, a to nejen pro práci v rámci výcviku, ale také pro pozdější práci v supervizi.	Konečný výběr dobrovolníků probíhá po víkendovém semináři. Viz příloha č. 3
Dobrovolník vyplňuje dotazník a podepisuje smlouvu s projektem LATA podle zákona č.198/2002 Sb. o dobrovolnické službě, v rámci které se zavazuje pravidelně se setkávat se svým klientem, psát ze schůzek zprávy a pravidelně docházet na supervizní setkání, zachovat mlčenlivost vůči informacím o klientech a ostatních dobrovolnících, aj.. (viz příloha č. 4., 5., 6.) 
	Dobrovolníci jsou kromě výcvikového semináře a supervizí dále vzděláváni v podobě přednášek "práce s rizikovou mládeží", které probíhají v rámci Katedry Sociální práce FF UK. Pokud absolvují 80% přednášek a supervizí obdrží certifikát osvědčující jejich působení v Projektu. Ke svému průběžnému vzdělávání mohou využít i knihovnu Sdružení, která je dobrovolníkům k dispozici.
Pro ocenění práce dobrovolníků se v projektu LATA zavedlo udílení čestných listů pro ty dobrovolníky, kteří s Projektem spolupracují již několik let. Tito zkušení dobrovolníci jsou pak více zapojováni do realizace aktivit projektu nebo jsou “pasováni“ do funkce “Tutorů“ o jejichž významu se zmíním později. Do systému podpory a ocenění dobrovolníků patří i organizování víkendových aktivit, vánoční besídky či tradiční vysokohorský výlet do Rakouských Alp. Sounáležitost dobrovolníků s projektem je podpořena i tím, že jsou na závěr každého roku odměňováni za jejich obětavou práci tričkem s logem projektu LATA a dalšími propagačními předměty. Pro dobrovolníky může být motivací k setrvání v projektu i navržení do celostátní soutěže o nejlepšího dobrovolníka -"Křesadlo". V roce 2004 byla dobrovolnici projektu LATA toto ocenění uděleno.
Do kontaktu mezi dobrovolníkem a klientem koordinátoři ani nikdo z vedení projektu přímo nezasahuje a ponechává dvojici značnou autonomii. Provozních či organizačních záležitostí řeší dobrovolníci s koordinátorkami Projektu.

Všechny závažnější otázky ze strany dobrovolníků jsou řešeny v rámci supervize (setkání se supervizory) a intervize (setkání s koordinátorkami). Supervize a intervize je vždy jedna do měsíce, střídají se tedy po 14ti dnech. Setkání jsou skupinová. Je těžké naučit dobrovolníky, že supervize je proces, kterým pracují sami na sobě a dovést je  k poznání, že jen jejich vlastní aktivita může vytvořit dobrou supervizi. V této souvislosti je důležité, aby dobrovolníci psali z uskutečněných schůzek zprávy, jež do určité míry vyváží kontrolní složku supervize. Ta se pak bude moci hlouběji věnovat některým aktuálním tématům jednotlivých dobrovolníků, jež přinesou cenné poznatky a zkušenosti i dobrovolníkům ostatním. 
Pokud dobrovolník s časových důvodů nemůže přijít na skupinovou supervizi nebo v situaci, kdy se ve vztahu s klientem stane něco vážného, může si sjednat supervizi individuální, podle vážnosti problému, s koordinátory či supervizory Projektu. K řešením lehkých pochybností v období mezi supervizemi může také využít systému Tutorství, ve kterém má každý nezkušený dobrovolník přidělen někoho ze zkušených dobrovolníků, na kterého se v lehkých nesnázích může obrátit. 
Účast na pravidelných supervizích patří k jedné z předem daných povinností dobrovolníků. Určitá část setkání, která je časově oddělena od vlastní supervize, je věnována organizačním záležitostem, důležitým pro chod Projektu. Vlastní supervize obsahuje všechny tři hlavní funkce supervize. Zajišťuje funkci kontrolní (Projekt tímto způsobem chrání sám sebe,  svěřené klienty, hlídá, zda dobrovolníci provádí svou práci kompetentně a podle stanovených pravidel), vzdělávací (předávání nových zkušeností dobrovolníkům), ale poskytuje dobrovolníkům podporu v obtížných situacích, v podobě nabízení prostoru pro vyjádření úspěchů, nezdarů či obav z vlastní práce s klienty. 

Cítíte se být v roli dobrovolníka v projektu LATA bezpeční?	
	Míša: “Ano, napomáhají mi k tomu supervize, ostatní dobrovolníci, mé předchozí zkušenosti s rizikovou mládeží.”
	Hanka: “Momentálně se necítím být bezpečná. Souvisí to s mým případem. Teď se ale situace zlepšila.” 
Co vám dala práce dobrovolníka v projektu LATA?
	Hanka: ”Zamyšlení nad sebe samou, prověření motivace, zkušenosti, bolest, setkání s beznadějí, s prohrou, se strachem, s klientem, s lítostí nad situací, s vlastními hranicemi.”
	Vlasta: “Musela jsem přehodnotit některé postoje, naučit se být tolerantní, naučit se vcítit se do problému člověka, kterého bych si za svého blízkého přítele nevybrala.”
	Bára: “Jsem uprostřed. Zatím tedy: uvědomění si hranic, důležitost organizačních záležitostí, setkání s jinou subkulturou, s jiným pohledem na svět, objevování nových možností.”

II. Výzkumná část

5.	VÝVOJ POSTOJE DOBROVOLNÍKA KE KLIENTOVI V PROJEKTU LATA

Ve výzkumné části své práce jsem se pokusila zmapovat vývoj vztahu dvojice dobrovolník-klient v Projektu LATA. Výsledky z výzkumné části lze použít především při zkvalitňování metodiky práce s dobrovolníky v tomto Projektu. Domnívám se však, že mohou být užitečnou inspirací i pro jiné projekty či organizace, jež s dobrovolníky pracují. 

5.1. Cíle a metoda

	Pracuji jako koordinátorka Projektu LATA, a tak byl důvodem, proč jsem se rozhodla zmapovat vztah dobrovolník-klient, jednoduše můj osobní a profesní zájem. 
	Cílem zmapování vztahu dobrovolník-klient nebylo pouze zjistit, jak se vztah dobrovolník-klient vyvíjí. Zajímalo mě také, na základě čeho se tyto vztahy vyvíjejí, zda ve vztazích existují podobnosti, podle kterých by se mohla vypozorovat typologie těchto vztahů, a zda se podaří odhalit určité prvky, které bude možné v metodice práce s dobrovolníky (např. v rámci výcviku, supervize či intervize) podpořit či na ně dobrovolníky připravit tak, abychom dobrovolníkům usnadnili navázaní a rozvinutí vztahu s klientem. 

Pro zmapování vývoje vztahu dobrovolník-klient jsem zvolila metodu škálování a metodu strukturovaného rozhovoru.
V rámci metody škálování jsem si nejdříve zvolila několik oblastí, které vztah dobrovolník-klient charakterizují. Při jejich stanovování jsem vycházela z obecných poznatků o vztahu pracovník-klient, ale také ze zkušeností, které jsem získala v rámci supervizních setkání s dobrovolníky.
Oblastí, ve kterých jsem měřila vztah dobrovolník-klient, bylo celkem 7: blízkost vztahu, důvěra, otevřenost, odpovědnost, chuť setkávat se, aktivita klienta, tolerance. Ve všech oblastech jsem měřila vztah dobrovolníka ke klientovi, tedy přesněji, do jaké míry je dobrovolníkovi klient blízký, zda je vůči klientovi otevřený, tolerantní, zda mu důvěřuje, cítí za něho odpovědnost.
Respondenti byli poučeni, že posuzování vztahu v jednotlivých škálách mají vnímat komplexně, to znamená, že např. v oblasti “aktivita klienta“ mají do výsledného hodnocení zahrnout jak aktivitu klienta na schůzce, jejíž náplň vymyslel sám dobrovolník, tak jeho aktivitu ve vymýšlení vlastní náplně schůzek či v kontaktování dobrovolníka při domlouvání setkávání.
Škála byla deseti bodová, od –5 do +5, bez možnosti neutrální odpovědi, bez 0. Každá oblast měla slovně pojmenované nejvyšší a nejnižší hodnocení. Respondent volil hodnoty, které odrážely výše zmíněné oblasti na začátku jeho vztahu s klientem a pak také po delší spolupráci. (viz příloha č. 7)
Jsem si vědoma toho, že pro dobrovolníky bylo velmi obtížné přenést se v myšlenkách v čase do doby, kdy byli s klientem na počátku vztahu, a nenechat se při tom ovlivnit informacemi či skutečnostmi, které se mezi tím ve vztahu staly. Dobrovolníci byli i na tuto obtížnost předem upozorněni. 
	Druhou metodou, která dokreslovala metodu škálování byla metoda strukturovaného rozhovoru. V rámci strukturovaného rozhovoru byly otázky rozděleny do období před vstupem do projektu LATA; na období, kdy měl dobrovolník za sebou výcvik, měl vybraného svého klienta, ale ještě se s ním nesetkal; na období na začátku vztahu či po první schůzce s klientem a na období po dlouhodobém kontaktu s klientem.
	Otázky rozhovoru byly otevřené, tak aby dobrovolníky neomezovaly  ve svobodném vyjádření svých postojů a názorů, ale zároveň dostatečně strukturované, aby rozhovor mohl být alespoň přibližně vyhodnocen. Soustřeďovaly se především na dobrovolníkovy představy o klientovi, na jeho očekávání a na obavy, které dobrovolník v souvislosti s prvním setkáním s klientem měl, na průběh první schůzky, na pocity z ní a z klienta a na představy o další náplni schůzek, na naplnění očekávání a obav a na pojmenování role dobrovolníka v životě klienta, ale také klienta v životě dobrovolníka. (viz příloha č. 8)

	Škálování i strukturované rozhovory jsem provedla v období měsíce listopad 2004 s dvaceti dobrovolníky (3 dobrovolníci a 17 dobrovolnic) Projektu LATA.
V současné době participuje na Projektu 33 dobrovolníků. Kritériem jejich výběru pro potřeby této práce bylo jejich nejméně roční působení v Projektu LATA a z důvodu usnadnění kontaktu s nimi také jejich aktivní zapojení v Projektu ve školním roce 2003/2004. Z celkového počtu dvaceti dotázaných dobrovolníků je patnáct z nich v Projektu stále aktivní, což znamená, že čtrnáct dobrovolníků působí v Projektu déle než jeden rok. Z dalších pěti zbývajících dobrovolníků, kteří již v Projektu nepůsobí, byli do Projektu zapojeni tři jeden rok, ostatní dva roky.

Před zahájením výzkumné části své práce jsem předpokládala potvrzení těchto hypotéz:
•	Dobrovolníci budou schopni reflektovat sami sebe ve vztahu dobrovolník-klient;
•	dlouhodobé vztahy dotazovaných dobrovolníků s klienty prodělají od začátku vztahu v daných oblastech značné změny;
•	vysledování těchto změn povede k vytvoření typologie vztahů dobrovolník-klient. Základními typy vztahů bude vztah sbližující, oddalující se vztah, vztah určitým způsobem oscilující, vztah paralelní, ve kterém v průběhu vztahu nedojde ani ke sblížení ani k oddálení.

5.2. Analýza výsledků 

	Pro snazší uchopení výsledků metody škálování jsem si ze sedmi již zmíněných oblastí zvolila jako tu, která nejlépe vystihuje vývoj vztahu dobrovolníka s klientem, oblast, ve které dobrovolník hodnotil, do jaké míry se těší na schůzky s klientem. Analýza výsledků z této oblasti rozdělila dotazované dobrovolníky do tří skupin. 
První skupinu tvoří ti dobrovolníci, v rámci jejichž vztahu s klientem došlo postupem času k snížení chuti setkávat se s klientem – oddalující se typ. Druhou skupinu představují ti, jejichž chuť setkávat se s klientem se ve srovnání s počátkem spolupráce zvýšila- sbližující se typ a do třetí skupiny se zařadili ti, jejichž chuť do kontaktu s klientem se během vývoje příliš nezměnila- vyrovnaný typ.

5.2.1. Oddalující se typ vztahu

Do první skupiny, tedy do té, ve které můžeme zaznamenat sestupnou tendenci při hodnocení chuti setkávat se s klientem, se zařadilo sedm z celkového počtu dvaceti dotazovaných dobrovolníků. Tento oddalující se typ vztahu můžeme rozdělit na výrazně se oddalující a mírně se oddalující.

5.2.1.1. Výrazně se oddalující typ 

V kategorii výrazně oddalujícího se vztahu se dobrovolník při hodnocení posunul na škále o tři a více bodů směrem k nejnižšímu hodnocení: “netěším se na schůzky s klientem". 
Tento typ tvořili dva dobrovolníci. Oběma klesaly hodnoty nejen v oblasti “chuť setkávat" se s klientem, ale také hodnoty týkající se aktivity klienta, důvěry a i tolerance ke klientovi. 

	Dobrovolníkovi Pavlovi je 24 let, má dokončené vyšší odborné vzdělání. Nyní studuje sociální práci a sociální politiku na FF UK. Dobrovolníkem v Projektu LATA byl po dobu jednoho roku. Klient, ke kterému se vztahovalo mé dotazování, byl jeho prvním klientem v Projektu. Byl v péči o.s. Domu otevřených možností (DOM). Setkávání dobrovolníka s klientem trvalo 3 měsíce.
Kontakt s klientem se podle výpovědi dobrovolníka podařilo dobře navázat. “Z první schůzky jsem byl nadšený. Klient snadno překonal první rozpaky, byl komunikativní, rychle se ke mně připojil, byl rád, že dostal dobrovolníka." Dobrovolník přiznává, že ho v začátku překvapila klientova otevřenost týkající se jeho homosexuální orientace. Ta se později stala i předmětem jejich nedorozumění. “Klient otevřeně mluvil o tom, že by se mnou chtěl chodit. Vysvětlil jsem mu, že to není možné, ale i tak měl velký problém s hranicema." Dobrovolník viděl ve svém protějšku především “klienta, kterému budu moci být nápomocný". “Klient to sice asi vnímal, choval se ke mně vřele, ale chtěl být partnerem." Vztah dobrovolník-klient skončil z důvodu nezájmu klienta chodit na schůzky.
	Jak jsem již uvedla, Pavlovi klesalo hodnocení nejen v kategorii chuť setkávat se s klientem (-8 bodů), ale také v oblastech aktivita klienta (-2), tolerance (-1) a důvěra    (-4) klientovi. V kategoriích otevřenost (=4) a odpovědnost(=-5) vnímal Pavel stejně na začátku i konci kontaktu. Navýšení o 5 bodů v oblasti blízkost s klientem přisuzuji dobrovolníkovu pochopení této kategorie jako přirozeného vývoje vztahu, v kterém se o klientovi mnoho dozvěděl a mnoho intenzivního s ním prožil. 

	Dobrovolnice Anežka působí v Projektu LATA třetím rokem. Je jí 25 let, má ukončené vyšší odborné sociálně právní vzdělání a nyní studuje FF UK obor sociální práce. Klient, kterého se týkal rozhovor i hodnotící škály, je prvním klientem, se kterým v Projektu pracovala. Na počátku vztahu s dobrovolnicí byl klient v péči Domu Naděje. Kontakt trval skoro 3 roky.
	Pocity z první schůzky byly u Anežky smíšené. Klient přišel na schůzku spolu s kamarádem, ale i přesto byl velmi otevřený, kamarádský. Už na první schůzce si však Anežka všimla, že ji klient “začíná brát jinak než jako dobrovolnici- jako partnerku." V Setkávání s klientem byla i období, kdy se práce s klientem dařila. Anežka je popisuje jako “harmonii - respektoval nebo se tak alespoň tvářil mojí roli dobrovolníka, povídali jsme si a měla jsem pocit, že se to někam posouvá, že to k něčemu je". Přesto se vztahem prolínala neustálá potřeba vyjasňování hranic. Pak se “řešení problémů, které klient měl, upozadilo a my jsme donekonečna řešili to, že mě vidí jako partnerku." Několikrát v průběhu spolupráce klient Anežce ústně nebo prostřednictvím sms oznámil, že již nechce být v LATě a že ji nechce za dobrovolnici. Po té, co na to Anežka nereagovala se klient znovu sám ozval. Spolupráce byla ukončena z důvodu nemožnosti zkontaktovat klienta po prázdninách, během kterých byli jak klient tak dobrovolnice  mimo území České Republiky.
Narozdíl od Pavla klesaly Anežce hodnoty ve všech  sedmi oblastech (důvěra -4, otevřenost -1, aktivita klienta –4, tolerance –1, odpovědnost –1, blízkost –1, chuť setkávat se s klientem –6). Přisuzuji to zejména vysokým nárokům, které vztah na Anežku dlouhodobě kladl v rámci udržování hranic.

		5.2.1.2. Mírně se oddalující typ 
	
Do této kategorie patří ty typy vztahů, ve kterých se dobrovolníci po dlouhodobé spolupráci s klientem nacházeli na hodnotících škálách v oblasti “chuť setkávat se s klientem" o jeden až dva body níže než na začátku. Těchto dobrovolníků bylo celkem pět.
V této skupině nelze vysledovat podstatné podobnosti v hodnotách z jiných oblastí až na jednu. Čtyři z této skupiny pěti dobrovolníků v kategorii “blízkost vztahu" zaznamenali ve vývoji svého setkávání s klientem posun na škále směrem nahoru, tedy k hodnocení “klient je mi blízký." Tento fakt přisuzuji již výše uvedenému důvodu, tedy ke skutečnosti, že, i když už dobrovolníka schůzky s klientem netěší, je mu klient svým způsobem blízký, protože se mu po dlouhou dobu věnoval, sdílel s ním jeho problémy, dobře ho při pravidelném kontaktu (2-3 hod/týdně) poznal. Zbývající jeden dobrovolník nezaznamenal v této oblasti žádný vývoj.

Dobrovolnici Kateřině je 24 let. V Projektu působí druhým rokem. Má dosažené vyšší odborné sociálně právní vzdělání, nyní studuje na FF UK sociální práci. Klient, kterého se týká šetření, byl Kateřinin první klient v Projektu. Klient se stal klientem projektu LATA na základě spolupráce s kurátorkou pro mládež.
Z první schůzky byla Kateřina trochu překvapená, protože na ní klient nepřišel sám. Kontakt s klientem se ale podařilo dobře navázat. “Klient byl otevřený, milý, kontakt nebyl strojený, projevoval zájem." Schůzky s klientem probíhaly pravidelně a jejich nejčastější náplní bylo povídání o klientových problémech, sport. “Já jsem to viděla tak, že jsem pro něj únik ze stereotypu. On mě asi bral jako kamarádku."  ……… "Rozuměli jsme si a důvěra mezi námi určitě byla".
Kateřina však přiznává, že z její strany se důvěra občas narušila díky chování klienta. Kateřina toto chování definovala v odpovědi na otázku “Jak bys popsala období, kdy se práce s klientem nedařila?" takto: "Klient přišel na schůzku pod vlivem nějaké látky, zneužíval kapesné, které dostal od rodičů na schůzky tak, že si za ně kupoval cigarety nebo ho čekali kamarádi a on na schůzku vlastně neměl čas ani náladu." K ukončení spolupráce ze strany dobrovolnice (klient v Projektu pokračuje s jiným dobrovolníkem) mohlo přispět i poznání, o kterém se Kateřina zmiňuje v otázce týkající se přínosu setkávání s klientem pro dobrovolníka. “Pochopila jsem, že když někdo nechce přijmout moji pomoc v tom smyslu, že je spokojený s tím, jak to je, tak já s tím z pozice dobrovolníka nic neudělám."
Kateřina se kromě oblasti “chuť setkávat se s klientem" (-2) posunula směrem dolů také v oblastech tolerance (-1) a odpovědnost (-3) vůči klientovi. Hodnocení stouplo v kategorii blízkost vztahu s klientem (+6), důvěra (+2), otevřenost (+3) a aktivita klienta (+1). Důležitým ukazatelem v tomto vztahu je podle mého názoru pokles nejen v oblasti chuť setkávat se s klientem, ale také v hodnocení tolerance a odpovědnosti vůči klientovi, které byly hned v začátku vztahu hodně vysoké.

Dobrovolnice Hana je v Projektu zapojena už třetím rokem. Je jí 25 let, absolvovala vyšší odbornou školu sociálně právní a nyní studuje na FF UK sociální práci. Klientka, ke které se vztahuje rozhovor i škálování je první klientkou Hany. Jejich spolupráce stále probíhá.
První schůzku s klientkou hodnotí Hana jako podivnou. Připisuje to skutečnosti, že “klientka přišla na první schůzku se svým přítelem, který mluvil víc než ona." Již na druhé schůzce, na které byla klientka sama, se Haně podařilo kontakt navázat. Setkávání probíhalo pravidelně, nejčastější náplní schůzek bylo nabízení alternativ volného času (sport, výstavy, kino), ale také povídání o klientčiných těžkostech. Hana sama říká “Měla jsem pocit, že se nám vše daří, že se moje obavy týkající se neporozumění klientovi z mé strany či jiných očekávání ze schůzek ze strany klientky nepotvrdily." Zlom nastal v momentě, kdy klientka projevila přání mít nového dobrovolníka. Z rozhovorů klientky s koordinátorkami Projektu a s Hanou je patrné, že klientka vnímá nelibě  snahu dobrovolnice ponechávat odpovědnost za rozhodování i ve volbě náplně schůzek na klientce a že si zcela neuvědomuje, že společné setkávání s dobrovolnicí není možné postavit na úroveň plnohodnotného kamarádství. Hana přímo říká: “Cítila jsem se odkopnutá, protože klientka nereagovala na moje telefonáty a ani mi nevysvětlila, co se děje." Přesto toto období přineslo mnoho dobrého. Hana si s klientkou ujasnila svoje role a očekávání týkající se schůzek. “Po bouřce se vyčistil vzduch." 
Na rozdíl od oblasti “chuť setkávat se s klientem“ (-2) v ostatních oblastech hodnoty na škále narůstaly (blízkost vztahu +3, důvěra +1, otevřenost +2, aktivita  klienta +2, odpovědnost +2.) Jen v kategorii tolerance zůstala hodnota na stejném bodě. Vývoj v jednotlivých kategoriích podle mého názoru odpovídá nastíněnému průběhu vztahu.

Monika je dobrovolnicí v Projektu LATA už třetím rokem. Je jí 22 let a studuje FF UK obor Sociální práce. Klientka, které se týká i tato práce, byla její druhou klientkou v Projektu. V době zahájení vztahu byla klientka v péči o.s. DOM. Setkávání trvalo půl roku.
Z první schůzky měla dobrovolnice Monika dobrý pocit. “Klientka byla vstřícná, snažila se, byla otevřená." Průběh další spolupráce byl však obtížnější. Klientka opustila DOM. Z důvodu nedostatku času klientky a častých onemocnění Moniky se nedařilo v tomto období kontakt zpravidelnit.  Komunikace mezi dvojicí probíhala často telefonicky nebo pomocí sms zpráv. “Z mé strany jsem nebyla klientčinou kamarádkou. I klientka mě tak asi nevnímala."
Přesto byla ve vztahu období, kdy se podle Moniky práce s klientkou dařila “Rozuměly jsme si, stanovily jsme si nějaký cíl a dobraly se nějakému výsledku, k něčemu to bylo". Konec setkávání vnímá Monika jako něco přirozeného. “Klientka, pokud chtěla, byla hodně šikovná, cílevědomá, začala bydlet se svou babičkou, která podle mého nesouhlasila, aby klientka byla v LATě. Myslela si, že to není potřeba."
Vedle “chuti setkávat se s klientem" (-2) klesaly v tomto vztahu také hodnoty v oblasti aktivity klienta (-2) a tolerance vůči němu (-2). Hodnocení stouplo v kategorii  blízkost vztahu (+5), důvěra (+3) a odpovědnost vůči klientovi (+7). Na stejné úrovni zůstala otevřenost ke klientovi.  Zajímavé na tomto vztahu je, že i když klesala aktivita klientky a chuť setkávat se s ní, stoupala odpovědnost. Tento fakt si vysvětluji tím, že Monika o klientce tolik věděla a stala se jí z tohoto pohledu tolik blízkou (posun o +5), že jí zároveň přirozeně záleželo na tom, jak klientka bude dále fungovat a cítila, za její budoucnost v jistém smyslu odpovědnost.

Dobrovolnici Barboře je 22 let a také studuje FF UK Sociální práci. V Projektu je zapojena druhým rokem. Klient, ke kterému se vztahovalo šetření, byl druhým  klientem Barbory v rámci Projektu. Byl v péči o.s. DOM.
Pocit z první schůzky měla Barbora dobrý. “Klient byl otevřený, dobře na mě zareagoval.“ Už v začátku si však dobrovolnice všimla, že se klient příliš váže. “Byla jsem zaskočená lačností klienta po vztahu, ne partnerském prostě chtěl mít někoho jenom sám pro sebe. Snažila jsem se o otevřený rozhovor, ale cítila jsem, že musím brzdit, strašně se vázal.“
Vedle setkáních vydařených, o kterých Barbora hovoří jako o schůzkách, ve kterých si vzájemně rozuměli a při kterých klient o věcech přemýšlel, se ve vztahu objevovala i setkání, kdy se práce s klientem nedařila. “Klient to asi nevnímal, zdálo se mu to pořád stejné. Mě se ale zdálo, že se kontakt nedaří, klient překračoval hranice, užíval si, že je tu někdo jen pro něj, a vyjadřoval to i fyzicky- např., že mě objímal. Musela jsem mu dát najevo, že je mi to nepříjemné, že já ho takhle nevnímám a zároveň jsem se bála, že ho zraním a že mě díky tomu jako dobrovolníka odmítne." Kontakt Barbory s klientem trval krátce – tři měsíce. Klient musel opustit DOM, prodal telefon, a tak s ním Barbora ztratila kontakt.
Vztah Barbory s klientem neprošel z důvodu jeho krátkosti mnoha změnami. Ve všech oblastech klesl nebo stoupl jen o jeden stupeň či zůstal na stejné úrovni (důvěra +1, otevřenost = -1, aktivita klienta –1, tolerance +1, odpovědnost = 2, chuť setkávat se s klientem –1, blízkost vztahu +1.

Dobrovolnice Jůlie je aktivně do Projektu zapojena třetím rokem. Je jí 25 let, studuje na FF UK sociální práci. Klient, kterého se šetření týkalo, je již třetím klientem Jůlie v rámci Projektu LATA a je i klientem současným. 
Pocit z první schůzky Jůlie hodnotí jako dobrý. “Měla jsem pocit, že to půjde. Byl nadšený ze všech nápadů týkající se náplně schůzek, byl uvolněný, otevřený." Schůzky probíhají pravidelně a týkají se nabízení alternativ trávení volného času. Vzhledem ke klientově zdravotnímu omezení pramenícímu z jeho postižení a s ním související obezity je však pro klienta bezpečné a přijatelné trávení volného času problematické. Klient není ve vymýšlení náplně schůzek aktivní, nemá kolem sebe žádné kamarády, v chráněném bydlení žije spolu s klienty mentálně postiženými (což se netýká jeho postižení), ve škole má individuální program, stává se obětí šikany, s matkou si nerozumí. Jůlie říká: “Vidí mě jako kamarádku, ale já jeho jako klienta. Bere mě jako samozřejmost - dobrovolník v jeho životě není žádná novinka." Jůlie přiznává, že schůzky, v rámci kterých nedělají s klientem něco konkrétního vnímá tak, že se práce nedaří. “Jsou to ty schůzky, kdy si “pouze" povídáme. Klient na mě naléhá, abychom se viděli častěji i 5 hodin denně, vyzvídá, co budu dělat po schůzce. Má ten urputný pohled.…  Ze schůzek pak jdu naštvaná, ale myslím na něj. Je to někdo, na kom mi záleží. Chci, aby dodělal školu."    
Spolu s hodnotami v oblasti “chuť setkávat se s klientem" (-1), klesaly v tomto vztahu také hodnoty v kategoriích aktivita klienta (-6), tolerance (-3), důvěra   (-2). Naopak stoupala otevřenost (+2) a odpovědnost (+2) vůči klientovi. Blízkost vztahu zůstala na bodě +3.
Pokles tolerance v tomto vztahu vnímám jako výsledek náročnosti klienta na četnost schůzek. Stejně tak posun ke kladným hodnotám v kategorii otevřenost si vysvětluji jako potřebu otevřenosti ke klientovi v rovině jasného definování hranic, která se týká i časových možností dobrovolnice. Zvýšení odpovědnosti vůči klientovi chápu jako skutečnost, v níž Jůlie přijala částečně za svou klientovu bezvýchodnou životní situaci, v rámci které se dobrovolnice snaží především podpořit klienta v získání vzdělání.  

5.2.2. Sbližující se typ vztahu

Do druhé skupiny, ve které můžeme zaznamenat nárůst v hodnocení chuti setkávat se s klientem, se zařadilo šest z celkového počtu dvaceti dotazovaných dobrovolníků. Tento typ vztahu můžeme znovu rozdělit na typ výrazně se sbližující a mírně se sbližující.

5.2.2.1. Výrazně se sbližující typ

Výrazně sbližující se typ tvořily ty vztahy, v rámci kterých se dobrovolník posunul na hodnotící škále v kategorii “chuť setkávat se s klientem" o tři a více body směrem nahoru. 
Do tohoto typu se zařadili tři dobrovolníci. Kromě posunu v oblasti chuť setkávat s klientem směrem k nejvyššímu hodnocení “na schůzky se těším" stoupalo ohodnocení i v oblastech aktivita klienta, blízkost vztahu, důvěra. 

	Dobrovolnice Jana působila v Projektu dva roky. Je jí 27 let, je učitelka angličtiny. Klientka je v ambulantní psychiatrické péči a byla Janinou první klientkou v Projektu LATA. Vzájemný vztah má nyní neformální povahu, uskutečňuje se tedy v menší intenzitě mimo Projekt LATA.
	Pocity z první schůzky měla Jana smíšené “Na jednu stranu to bylo fajn, nenaplnily se mé obavy, že si nebudeme mít co povídat a klientka se snažila. Na druhou stranu to bylo zvláštní a pro mě hodně citlivý a náročný povídat si s člověkem, kterého vůbec neznám, ale přesto o něm už hodně vím."
Schůzky probíhaly pravidelně a byly hodně o povídání. Jana vnímá svoji roli v životě klientky takto: “Jsem pro klientku někdo, komu může otevřeně říci, co se jí děje aniž bych ji za to kritizovala. Myslím, že to tak taky cítí." Sama klientka je pak pro ni “člověkem, který ji obohacuje, protože je k ní upřímný."
I přes dobré fungování vztahu se v rámci setkávání objevily schůzky, při kterých se práce s klientkou nedařila. Podle Jany se to stávalo v situacích, ve kterých sama nebyla na schůzky nastavená. Na otázku, jak Jana vnímá skutečnost, že její vztah s klientkou skončí, odpověděla: “Nemám pocit, že by mě klientka životně potřebovala. Vnímám to jako přirozený vývoj, život jde dál."  
Vedle nárůstu hodnot v oblasti “chuť setkávat se s klientem“ (+4) stoupalo v tomto vztahu ohodnocení také v aktivitě klientky (+2), důvěře (+2) a blízkosti (+3). Na stejné úrovni zůstala otevřenost (=5), tolerance (=5) a odpovědnost (=3). Posun v kategoriích směrem k nejvyššímu hodnocení vztahu či jeho setrvání na vysokých pozitivních hodnotách přičítám nejen dobrému navázání kontaktu s klientkou, ale také k postoji “Obohacujem se navzájem."   

Dobrovolnice Anna je aktivním dobrovolníkem Projektu LATA již čtvrtým rokem. Je jí 25 let a studuje pedagogickou fakultu KU, obor speciální pedagogika-psychologie. Klient, kterého se týká analýza vztahu, je již v rámci Projektu druhým klientem Anny. Vztah mezi nimi probíhá již třetím rokem, klient si Projekt našel sám, je v ambulantně psychiatrické péči.
Z první schůzky měla Anna hodně dobrý pocit. Nenaplnily se její obavy, že si nebudou vůbec rozumět, že nebudou vědět co říkat. “Hodně jsme si porozuměli. Aby začal mluvit o sobě a nemusela jsem se ho vyptávat, mluvila jsem nejdřív sama o sobě." Později se klient Anně svěřil, že byl ze schůzky hodně nervózní. “Bál se, že ho budu kritizovat. To jsem neudělala, takže nervozita z něho docela spadla." Anna měla představu, že s klientem bude řešit jeho problém, o kterém předem věděla, ale “o své diagnóze nechtěl mluvit, chtěl spíš zábavu." I tohle očekávání, tedy “naplníme volný čas tak, aby se klient dostal do běžné “normální" společnosti" se nenaplnilo. “Naše setkání jsou podobná první schůzce."
Anně s vývojem vztahu vyvstala nová obava: “V životě klienta podle mého plním roli spojence a klient to vnímá asi stejně. Nevím ale, jestli jsem tím, že jsem na klientově straně, tedy tím, že se na něho nedívám kriticky jako všichni okolo něj a že ho nevyvádím z jeho nereálného světa, klientovi prospěšná. Vždy, když jsem se o to pokusila, klient se stáhl." Přesto se ve vztahu objevují schůzky, kdy se práce s klientem daří. “To se netočíme pořád dokola. Přemýšlí nad tím, co jsem mu na minulé schůzce řekla a zkouší nové věci. Je to asi tím, že se mi podaří podat to tak, aby tomu porozuměl a pochopil, že to s ním myslím dobře." Anna si je vědoma toho, že ji klient vnímá jako spojence. “Někdy je to těžké, musím se přetvařovat, že jsem na jeho straně." 
Sama Anna klienta vnímá jako někoho blízkého “Není to kamarád, ale někdo, kdo patří do mého života." Ukončení vztahu s klientem si dovede představit, pokud se klientův stav zlepší nebo pokud klient dostane nového dobrovolníka. V opačném případě se Anna obává toho, co s klientem bude a tlaku klienta, aby s ním zůstala v kontaktu.
Kromě hodnot v oblasti chuť setkávat se s klientem (+7) stoupalo hodnocení vztahu Annou také v blízkosti vztahu (+3), otevřenosti (+3), důvěře (+6), aktivitě klienta (+1) a odpovědnosti (+3). Pokles nastal pouze v kategorii tolerance (-3). Jak můžeme sledovat, i přes těžkosti, které s sebou vztah nese a pochybnosti, jež přináší Anně v otázce potřebnosti, došlo téměř ve všech kategoriích k posunu směrem k pozitivním hodnocením. Myslím, že důvod můžeme opět nacházet v tvrzení dobrovolnice, že klient pro ni představuje někoho blízkého, člověka, který má v jejím životě místo. Zároveň se domnívám, že Anně se v rámci supervize dostává dostatečné podpory týkající se otázky “jsem klientovi jako dobrovolnice potřebná? 

Dobrovolnice Lenka byla dobrovolnicí v Projektu po dobu jednoho roku. Je jí 23 let studuje Pedagogickou fakultu UK. Klient, které ho se týkalo mé dotazování, byl v péči Domu Naděje a byl v Projektu prvním klientem Lenky. 
První schůzka podle Lenky proběhla “celkem dobře; klient byl vstřícný, sympatický, slušný." Lenčina představa o náplni schůzek se však nevyplnila. “Klient pak měl docela vážné problémy v práci, ocitl se na ulici, takže volnočasové aktivity nebyly náplní našich schůzek." Lenka svoji roli v životě klienta pojmenovala takto: “Vnímala jsem to tak, že jsem pro něj člověk, kterému věřil, kterému mohl zavolat, svěřit se a najít u něj podpor a klient to alespoň nějakou dobu viděl stejně." Lenka se v tomto klientově nelehkém životním období pro klienta hodně angažovala. “Měla jsem z toho dobrý pocit smysluplnosti. S odstupem to ale vidím tak, že jsem ho tlačila do věcí, které bylo, podle mého názoru, v jeho situaci potřeba udělat, ale on to tak neviděl. Dělala jsem pro něj víc, než jsem měla. Došel by si k tomu asi sám."
“Klient byl v tomhle směru pro mě velká zkušenost. Uvědomila jsem si, že i lidi v kritické situaci si ke změně musí dojít sami. Ze vztahu jsem si odnesla dobrý pocit, že je o klienta postaráno (klient byl přijat do o.s. DOM), že jsem pro to udělala maximum, ale také vědomí, že bych do toho takhle intenzivně znovu nešla."
Vedle nárůstu hodnot v oblasti chuť setkávat se s klientem (+3) stoupalo také hodnocení v kategoriích důvěra (+5), aktivita klienta (+6), odpovědnost (+2) a blízkost (+1). Pokles o jeden stupeň nastal v oblasti tolerance, oblast otevřenost vztahu zůstala na stejné úrovni +2. Domnívám se, že nárůst hodnot v jednotlivých kategoriích, i přes těžkosti, které dobrovolnice v rámci vztahu reflektovala, nejlépe odůvodňuje výpověď dobrovolnice z posledního odstavce. Podle mého to tedy způsobila skutečnost, že Lenka přistupovala ke klientovi jako k člověku, který ji hodně naučil, a setkávání s ním vnímala jako obohacující zkušenost. 
 
5.2.2.2. Mírně se sbližující typ

Do tohoto typu patří vztahy těch dobrovolníků, kteří se k nejvyššímu hodnocení “těším se na schůzky s klientem“ posunuli o jeden či dva body.
Tento typ tvoří tři dobrovolníci z celkového počtu dotazovaných. V ostatních sledovaných oblastech nelze vypozorovat podobnosti.

Dobrovolník Honza je v Projektu aktivní již pátým rokem. Je mu 24 let a studuje VOŠ – záchranářství. Současný klient, kterého se týkalo i dotazování, je Honzovým druhým klientem; jsou spolu v kontaktu 10 měsíců.
Pocit z první schůzky Honza hodnotí “vesměs kladně; klient komunikoval, nebyl zaskočený, bral mě." Nejčastější náplní schůzek je provozování volnočasových aktivit, především sportu. “Myslel jsem, že vztah bude více o nějakém problému klienta a ne “jen“ o volném čase. … I když je možný, že problém nemá, právě díky tomu, že se vídáme." ……… “Máme pořád dobré období. Jsme v podstatě kamarádi. Klient na schůzky v celku dochází, je otevřený, děláme, co ho baví."
Setkávání s klientem Honzovi přineslo živýho ducha do života. “Schůzky jsou pro mě dobře vyplněný čas, a to jak pro klienta tak pro mě."
Kromě posunu o jeden bod v oblasti chuť setkávat se s klientem, došlo k navýšení hodnocení také v kategorii důvěra (+2), aktivita klienta (+1), otevřenost (+2) a blízkost (+1). Na stejné úrovni zůstala odpovědnost (=+1) a tolerance (=+1). Mírný nárůst hodnot ve většině kategorií přičítám faktu, že dobrovolník přistupuje ke klientovým potřebám otevřeně, že má s klientem stejné zájmy (sport), a tak schůzky baví nejen klienta, ale i dobrovolníka.

Dobrovolnice Jitka je do Projektu zapojena již třetím rokem. Je jí 25 let, studuje FF UK, obor sociální práce. Klient, ke kterému se váže její výpověď, byl jejím prvním klientem v rámci projektu LATA, byl v péči o.s. DOM. 
První kontakt s klientem se příliš nevydařil. “Snažila jsem se o klientovi získat nějaké informace a on nereagoval. Byl odtažitý, zamlklý, nesrozumitelný, ale i přesto to se mnou vydržel skoro dvě hodiny." Jitka přiznává, že měla velkou potřebu mluvit hned v začátku o klientových problémech. “Měla jsem pocit, že bych měla zmapovat zakázku, protože jsem žádnou neměla a myslela jsem, že bych ji měla mít. Klient ale většinou mlčel" …… “Včas jsem si to ale uvědomila, usměrnila jsme se a na dalších schůzkách jsme prolomili ledy."
Nakonec se vztah podařil - “hodně jsme povídali, procházeli se, bylo to úspěšný a mně se splnila možná skytá očekávání – byla jsem pro něho důležitá." Jitka se ve vztahu ke klientovi vnímala jako “někdo, kdo s ním šel kousek cesty. Bylo to hodně vzájemný. On něm pustil do svého světa a já v rámci hranic jsem ho pustila do svého." Spolupráce skončila po čtyřech měsících z důvodu stáže Jitky v o.s. DOM. 
Kromě oblasti tolerance, v které ohodnocení kleslo o 1 bod, se hodnoty ve všech kategoriích zvýšily (chuť setkávat se s klientem +2, blízkost vztahu +5, důvěra +4, otevřenost +2, aktivita klienta +7, odpovědnost +2). Ke nárůstu hodnot v tomto vztahu došlo podle mého díky postupnému zlepšování vztahu s klientem, který v začátku odmítal komunikovat, a tak bylo obtížné navázat s ním kontakt

Dobrovolnice Karolína působila v Projektu jeden rok. Je jí 23 let a studuje VOŠ sociálně právní. Současný klient, kterého se analýza týká, je v péči kurátorky pro mládež a byl v pořadí druhým klientem Karolíny. 
Z první schůzky měla Karolína hodně dobrý pocit “Klient byl otevřený, neostýchal se, bylo to příjemné odpoledne." V rámci schůzek našli Karolína s klientem společnou činnost. Později ale Karolína zjistila, že: “Je to trochu jednostranný. Je to hodně o volném čase, neřešíme problémy a povinnosti. Někdy u něj víc vnímám odlišné uvažování než u sebe; občas hodně povídá, ale neposlouchá."
Karolína říká, že dobrý pocit ze schůzek má tehdy, pokud “jsou ve společnosti jeho vrstevníků v tělocvičně (aktivita několika dobrovolníků Projektu LATA), on se nepředvádí, je sám sebou a nenechá se strhnout ostatními." V podstatě ale v jejich setkávání neznamenala období nebo schůzky, kdy se práce s klientem nedařila. “V jeho životě jsem někdo, s kým se může poradit on to snad vnímá stejně."
Narozdíl od mírného navýšení hodnoty v oblasti chuť setkávat se s klientem (+1), mírně klesly ohodnocení otevřenosti (-1), blízkosti vztahu (-2), tolerance (-1) a odpovědnosti (-2). Hodnoty v kategorii aktivita klienta a důvěra zůstaly na stejné úrovni (=+3). Tento vztah je zajímavý tím, že i když hodnoty většiny oblastí klesají, chuť setkávat se s klientem mírně stoupá. Vysvětluji si to jako prosté “procitnutí" z podařené první schůzky a z počátku vztahu do reálného kontaktu s klientem.

5.2.3. Vyrovnaný typ vztahu

Ve vyrovnaném typu vztahu se hodnoty měřící vývoj v oblasti chuť setkávat se s klientem vůbec nezměnily. Do této skupiny vztahu se zařadilo celkem sedm z celkového počtu dvaceti dotazovaných. Hodnocení všech sedmi zůstalo na kladné hodnotě. Jeden dobrovolník setrval na bodu +5, tři dobrovolníci na +4 a po jednom dobrovolníkovi pak na hodnotách  +1, +2, +3.
Shodným rysem tohoto typu vztahu je, že u těchto sedmi dotazovaných stoupalo hodnocení v kategoriích otevřenost a u šesti z nich také blízkost vztahu s klientem. 
V krátkosti se teď pokusím přiblížit průběhy vztahů těchto sedmi dvojic.

Dobrovolník Matěj je v Projektu LATA druhým rokem. Je mu 29 let má ukončené středoškolské vzdělání. Na částečný úvazek pracuje jako noční vychovatel ve výchovném ústavu. Jeho současný klient je v péči kurátorky pro mládež a je druhým klientem Matěje v rámci Projektu. První schůzka nebyla podle Matěje úplně stoprocentní. “Byl sice otevřený, ale nebyl moc aktivní. Přemýšlel jsem, jak to udělat, abychom příště neseděli doma u počítače."
“Klient na schůzky celkem chodí, ale nechce zkoušet nic nového. Hodně věcí ho zajímá, ale na to uskutečnit je, je moc pohodlný. Někdy je také v útlumu z prášků, které má předepsané. Nikam ho netlačím. Naše schůzky jsou o povídání, PC, posilovně. Jsme něco jako kamarádi."
Kromě stejných hodnot v oblasti chuť setkávat se s klientem (=+1) je vztah vyvážený také v důvěře (=+3), toleranci (=+5) a blízkosti vztahu (=1).  K mírnému posunu k vyšším hodnotám došlo v otevřenosti (+1), aktivitě klienta (+2) a odpovědnosti (+1). Jak ukazují výsledky, vztah je dobrovolníkem vnímán jako vyvážený v několika kategoriích. Přičítám to zkušenosti dobrovolníka s prací s rizikovou mládeží a také jeho osobnostním rysům.

Dobrovolnice Adéla je do Projektu zapojena druhým rokem. Je jí 20 let a studuje FF UK obor sociální práce. Adéla má v rámci Projektu klientku, která je v ambulantní psychiatrické péči. Ve vzájemném vztahu jsou dva roky.     
První schůzku Adéla popisuje jako nepříjemnou. “Klientka nekomunikovala, byla ustrašená, zmatená, asi čekala něco jiného."
“Přesto jsem ale viděla zpětnou vazbu – přišla na další schůzku." Schůzky se konají pravidelně. Jsou mezi nimi ty, které se daří dobře naplnit, i ty, v kterých se práce vůbec nedaří. Adéla se v životě klientky vnímá jako “někdo, kdo ji poslouchá, někdo, kdo poradí". Obává se však, že ji klientka bere jako “další instituci." … “Jsou mezi námi hodně velké rozdíly, což trochu snižuje míru porozumění mezi námi.“ Svoji klientku vnímá Adéla "prostě jako klientku, je to svým způsobem moje seberealizace; dává mi vědět, že jsme dva různé světy." 
 V tomto vztahu se ustálila chuť setkávat se s klientkou na bodu dva. V mnoha oblastech hodnoty vzrostly (blízkost +2, důvěra +4, otevřenost +3, tolerance +1, odpovědnost +1 a v jedné kategorii se hodnocení snížilo (aktivita klientky   -1). Vztah dvojice se v mnoha oblastech vyvíjí pozitivně. Přesto si je dobrovolnice vědoma rozdílů mezi svým světem a světem klientky a různého vnímání role dobrovolnice v životě klientky. To vše se promítá do hodnocení oblasti chuť setkávat se s klientem.

Michaela je dobrovolnicí v Projektu již třetím rokem. Je jí 21 let a studuje VOŠ sociálně právní. Klient, kterého se škálování a rozhovor týkal byl již druhým klientem Michaely. Byl v péči Domu Naděje.
	Pocit z první schůzky měla Michaela dobrý až rozpačitý. “Přinesl si s sebou svojí dokumentaci. Byl milý, přátelský, nezáludný. Působil na mě motivovaně."
Často se stalo, že klient nedorazil na schůzku. “Díky svému postižení nedokázal vnímat čas. Prostě potkal silnější impuls a šel za ním." …… “Když jsme se viděli, většinou jsme povídali. Z mého pohledu jsem pro něj byl kamarádka až sestra. Vlastně mě k té sestře nutil. Chtěl po mě radu, kterou normálně hledal u bratrů. Ti v té době nějak nefungovali." 
“Klient byl pro mě skvělá zkušenost. Je pro mě symbolem toho, že i když tihle lidi nefungují, dá se s nimi vyjít přátelsky. Oprostila jsem se od toho, že bych s ním měla být ve chvílích, kdy selhává. Naučila jsem se, že je za to odpovědný sám. Doufám, že ho ještě někdy potkám." Vztah skončil po čtyřech měsících setkávání z důvodu ukončení ze strany klienta.
V tomto vztahu se chuť setkávat se s klientem ustálila na bodě +3. S vývojem vztahu stoupaly hodnoty v oblastech blízkost (+2), otevřenost (+1), tolerance (+2). Naopak klesaly hodnoty důvěry (-3), aktivita klienta (-4) a odpovědnost (-2). Vývoj hodnot v jednotlivých oblastech podle mého názoru odpovídá vykreslenému průběhu vztahu. Jen pokles hodnocení v kategorii důvěry mám potřebu vysvětlit tím, že klient mnohdy zaměňoval svůj vnitřní svět s realitou, a tak se mnohé skutečnosti, z kterých dobrovolnice při schůzkách původně vycházela, ukázaly být nepravdivé.

Dobrovolnice Dita byla dobrovolníkem jeden rok. Její kontakt s klientkou po tomto období přešel do neformální podoby a sama dobrovolnice je nepravidelně s Projektem v kontaktu již čtvrtým rokem. Dobrovolnici je 25 let, studuje FF UK sociální práci a FSS MU a její klientka je v ambulantní psychiatrické péči.
Pocit z první schůzky byl trochu smíšený. “Klientka byla příjemná, ale hodně uzavřená, bylo vidět, že jí její problémy hodně tíží."
Později se dvojici podařilo navázat hodně dobrý až úzký vztah. Náplň schůzek je hodně o povídání o klientčiných problémech. Dobrá nálada klientky a tedy i období, kdy se klientce daří, úzce souvisí se zlepšením zdravotního stavu klientčiny psychiatricky nemocné matky. Dita se snažila stavět jejich vztah na nových zážitcích. “Klientka si ale stejně raději povídá o svých problémech. Vnímá mě jako vrbu. Potřebuje mi sdělovat svoje těžkosti, protože si s nimi sama neví rady."
“S klientkou jsem pořád v kontaktu. Je pro mě důležitá, ale přeci jen jsme spolu tři roky a já teď tak trochu řeším jak jí mám být prospěšná. …… Teď jsem se rozhodla, že to zkusím po té linii kamarádství. Její problémy z ní nesejmu."
  Vedle oblasti chuti vidět se s klientkou, která se ustálila na hodnotě +4, zůstala také hodnota tolerance nedotknuta vývojem vztahu (=+5). Blízkost pak na hodnotící škále vzrostla o 3 body, důvěra o 1, otevřenost o 2, aktivita klientky o 1 a odpovědnost o 7 bodů. Vývoj ohodnocení odpovídá navázání úzkého vztahu v dvojici.
Nikola byla dobrovolnicí v Projektu dva roky. Je jí 23 let, studuje FF UK, obor sociální práce. Klientka, ke které se vztahuje i tato typologie byla půl roku Nikolčinou druhou klientkou v rámci Projektu, i když první vztah se jí z důvodu nemotivovanosti klientky nepodařilo navázat. Klientka byla v péči o.s. DOM.
První setkání hodnotí Nikola jako příjemné. “Klientka byla vstřícná a upovídaná.“ Setkání probíhala celkem pravidelně. “Hodně jsme se procházely a povídaly si."
Obě vnímaly Nikolčinu roli v životě klientky stejně. “Byla jsem pro ni vrba, i když mě to ve chvílích, kdy si stěžovala na odborníky občas trochu štvalo. Byla jsem v duchu byla na jejich straně."………… “Já jsem klientku vnímala prostě jako klientku. Kamarádka pro mě nebyla, ale myslím, že to klientka věděla a vzala to. Neočekávala, že bychom měly být kamarádkami." Kontakt skončil po půl roce setkávání z důvodu ukončení působení dobrovolnice v Projektu.
Tento vztah se v oblasti chuť setkávat se s klientem ustálil na hodnotě 4. V ostatních kategoriích stouplo ohodnocení v blízkosti (+3), důvěře (+3), otevřenosti (+1), aktivitě klientky (+1) a odpovědnosti (+3). Mírně klesla    tolerance (-1) vůči klientce, což přičítám reakci dobrovolnice na klientčiny problémy v DOMu.

Dobrovolnice Lada je do Projektu LATA zapojena již pátým rokem. Je jí 24 let, absolvovala vyšší odborné vzdělání sociálně právní a nyní studuje VOŠ obor žurnalistika. Klientka, které se naše povídání týkalo, je v ambulantní psychiatrické péči a je Ladinou druhou klientkou v rámci LATy. Dvojice po ukončení vztahu v rámci Projektu přešla do neformálního vztahu.
Dojem z první schůzky byl rozporuplný. “Klientka byla zprvu zaražená, moc nemluvila. Pak se ale osmělila, chtěla se zapojit."
“Na schůzky klientka chodila. Byly mezi nimi i ty, v kterých byla hodně aktivní, ale i ty které se tolik nevydařily. To jsem pak iniciativu musela přebírat převážně já." Lada sama sebe v životě klientky vnímala jako člověka, “který ji přibližuje k reálnému dospělému světu a zvedá ji sebevědomí. Klientka to podle mého vnímala stejně, i když by to možná pojmenovala jinak; třeba “je pro mě někdo, ke komu si můžu přijít pro radu."“ ……… “Klientka byla pro mě někdo, komu chci pomoct, když bude chtít. Dala jsem jí to najevo a myslím, že toho využila." 
Kromě vyrovnaného hodnocení v oblasti chuť setkávat se s klientem (=+4) zůstala na stejné úrovni také kategorie aktivita klientky (=-1) a tolerance (=+4). V blízkosti vztahu, důvěře a otevřenosti hodnoty stoupaly (blízkost vztahu +2, důvěra +3, otevřenost +3) a odpovědnost vůči klientce mírně klesala (-2). Vývoj v jednotlivých oblastech koresponduje s vývojem popsaného vztahu. Pokles hodnot v kategorii odpovědnost ke klientce přičítám dlouhodobosti vztahu a jeho přetrvání i v neformální podobě.        

Poslední z celkového počtu dvaceti dobrovolníků je dobrovolnice Markéta. Je jí 26 let, má ukončené vysokoškolské vzdělání- obor ekonomicko-správní. V Projektu působí druhým rokem. Klientka, ke které se analýza vztahuje je druhou klientkou dobrovolnice. Dvojice se schází od března 2004.
Na první schůzce byla klientka komunikativní, “Byla schopná formulovat svoje očekávání ze schůzek, byla přirozená a hodně otevřená. Dobře jsem si popovídaly" Markétina prvotní obava, že bude pracovat s klientem, který nebude chodit na schůzky se nevyplnila. “Setkáváme se naprosto pravidelně."
“V životě klientky plním roli společníka, klientka mě vnímá stejně, ale k tomu mě bere i za iniciátorku aktivit. Dělám to ráda, ale někdy je to hodně pracné vymýšlet nové věci; někdy je i těžké odhadnout, co přesně chce klientka dělat – neprojevuje dostatečně libost či nelibost."……… “Občas řeším otázku, čím jí jsem jako dobrovolník prospěšná, nemá žádné problémy, jen spolu trávíme volný čas." 
Vedle setrvání v hodnocení chuti setkávat se s klientkou na nejvyšší hodnotě (=+5), se hodnoty nezměnily také v oblasti tolerance (=+5) a aktivita klientky (=+2). Důvěra stoupla o 4 body, otevřenost a blízkost o 1 bod. Odpovědnost klesla z hodnoty +5 na hodnotu +4. Vysoká hodnocení ve většině kategorií si vysvětluji tvrzením dobrovolnice : “Klientka je pro mě společníkem; trávíme čas aktivitami, které baví i mě." 

5.2.4. Shrnutí

Hypotéza, která předpokládala, že dobrovolníci budou schopni reflektovat sami sebe ve vztahu dobrovolník-klient, se u většiny z dotazovaných potvrdila. Přesto však bylo patrné, že dobrovolníkům dělalo potíže přenést se v čase do období začátku vztahu s klientem a oprostit se od zážitků z pozdějšího období, které měly na vztah dobrovolník-klient vliv. 
Jen v některých vztazích dobrovolníci zaznamenali velké změny, které vedly k vytvoření různorodé typologie vztahů dobrovolník-klient. V rámci sbližujícího se a oddalujícího se typu se mezi ty, u kterých lze zaznamenat výrazný vývoj vztahu, zařadilo pouze pět dobrovolníků z celkového počtu dotazovaných. “Mírných typů“ bylo osm a vyrovnaný typ tvořilo sedm dobrovolníků.
Kromě podobnosti v oblasti chuť setkávat se s klientem se však přímo nepodařilo vytvořit jednotnou charakteristiku pro daný typu vztahu. Proto jsem se vydala cestou krátkých “kazuistik", v kterých se snažím vystihnout podstatu a linii vztahu, jež daný typ dokresluje.
Škálování a strukturovaný rozhovor neprokázaly výskyt výrazně oscilujícího vztahu, protože u většiny dvojic se běžně objevovala období, kdy se práce s klientem, a tedy i vztah s ním, z pohledu dobrovolníka dařila a kdy naopak.

5.3. Návrhy a doporučení pro praktické využití poznatků v rámci metodiky práce s dobrovolníky v Projektu LATA

Jak jsem již uvedla, cílem výzkumné části této práce bylo zmapovat vztah dobrovolník-klient, zjistit jak a na základě čeho se tento vztah vyvíjí a vypozorovat, zda ve vztazích existují podobnosti, podle kterých by se mohla vytvořit typologie vztahů dobrovolník-klient. Snažila jsem se také odhalit určité prvky vedoucí ke sblížení či oddálení ve vztahu, jež bude možné, podle jejich povahy, v metodice práce s dobrovolníky podpořit či na ně dobrovolníky dostatečně připravit tak, aby se jim lépe dařilo navázat a rozvíjet vztahy s klienty. Tyto poznatky jsou podle mého názoru využitelné nejen v rámci Projektu LATA.

Z popsaných příběhů v oddalujícím se typu vztahu je patrné, že je výrazným prvkem, který vztah dobrovolník-klient formuje, nátlak na hranice dobrovolníka ze strany klienta.
V předešlých kapitolách jsem se důležitostí hranic ve vztahu pracovník-klient věnovala. Upozorňovala jsem již také na to, že vztah dobrovolník-klient je v tomto ohledu komplikovaný. Pro klienta Projektu LATA je dobrovolník v jeho životě často postavou, jejíž role mu není jasná. Nutí tak dobrovolníka, aby přijal pro něho srozumitelné role, které sytí jeho potřeby. Pokud ale klient vnímá roli dobrovolníka naprosto odlišně, než jak ji dobrovolník chce a ze své pozice může naplnit, klient naléhá a manipuluje s dobrovolníkem tak, aby ho donutil hranice posunout. Tato pro dobrovolníka negativní zkušenost se pak promítá i do ostatních oblastí vztahu.
Problémem ve vztazích, které měly oddalující se tendenci, byly nejen role, které klient od dobrovolníka očekával a které dobrovolník nenaplňoval, ale také obecná nejasnost rolí. Mnozí dotazovaní dobrovolníci se dosud nezabývali otázkou, jaká je moje role v životě klienta a museli o ní hodně přemýšlet. Zároveň si pak často nebyli jisti, jak vnímá jejich roli klient či přesněji, zda ji vnímá stejně jako oni.
Práce s tématy role dobrovolníka v životě klienta a hranice ve vztahu by měla být důležitou součástí zacvičování dobrovolníků do činnosti v Projektu. Tyto témata vnímám také jako nosné v rámci průběžných supervizních setkání či intervizí. Mnohým z dotazovaných dobrovolníků zodpovězení otázek: Kým jsem já jako dobrovolník pro klienta? Vnímá mě klient stejně? Čím je pro mě klient?, vneslo “AHA efekt“ do jejich vztahů s klienty.

Důležitou součástí výcviků, která je pro dobrovolníky často neoblíbená, jsou diskuse na téma obavy a očekávání. Neoblíbenými jsou snad proto, že ne mnoho dobrovolníků je schopno své obavy a očekávání zformulovat a pokud ano, jsou tyto formulace z různých důvodů hodně obecné a nereflektují pravé vnitřní prožívání zúčastněných. Přesto analýza ukázala, že je hlubší práce s tématem očekávání a obavy, ale také s otázkou motivace k dobrovolné činnosti, která s očekáváními i obavami souvisí, potřebná.
Pokud je dobrovolník schopen dobře zreflektovat svá očekávání a obavy a s těmito tématy průběžně podle potřeb pracuje, nezažívá v rámci setkávání s klientem taková zklamání, která zamezují navázání tvůrčího vztahu.

V rámci Projektu LATA je velká část přípravy dobrovolníka zaměřena na navázání prvního kontaktu s klientem, na případná rizika a těžkosti, které vztah s rizikovým mladistvým přináší či na jiná specifika tohoto vztahu. Při práci na analýze jsem si uvědomila, že se do hodnocení vztahů mnohdy promítal dobrovolníkův špatný pocit z nedostatečného uzavření vztahu a že je jen malá část zacvičování věnována ukončování vztahu.
Připravit dobrovolníka na ukončení vztahu s klientem, pokusit se mu přiblížit související témata (co dělat, abych ukončil vztah s klientem pro sebe, klienta i Projekt bezpečně; jaké těžkosti se s ukončováním mohou objevit; aj.) a dostatečně ošetřit ty, jejichž klienti se ztratí z dohledu a jejich vztah tak zůstane neuzavřený spolu s otázkami, jež se ho týkají, by mělo být nedílnou součástí přípravy dobrovolníka pro práci s klientem, ale také supervizních setkání.

Z analýzy vztahů se sbližující se tendencí a vztahů, které neprošly příliš velkými změnami se ukázalo, že je jako blízké neoznačují jen dobrovolníci, ale podle názorů dobrovolníků, také klienti. Proto někteří z dobrovolníků setkávání s klientem hodnotí jako dobře vyplněný volný čas i pro ně samé.
Domnívám se, že by dobrovolník měl dbát na to, aby se v rámci setkávání s klientem cítil dobře nejen klient, ale také on sám. Pokud tomu tak není, “nespokojenost“ dobrovolníka brání v navázání bližšího, pro práci efektivnějšího vztahu s klientem. Supervize by proto měla dobrovolníky učit být k vlastním potřebám a pocitům pozorní a umět se v nich zorientovat tak, aby rozpoznali, v jakém směru je ovlivňují v setkávání s klientem. 

To, že důležitým úkolem přípravy dobrovolníka na činnost v Projektu by měla být hlubší práce s tématy: potřeby dobrovolníka a jejich saturace ve vztahu dobrovolník-klient ale i motivace dobrovolníka k jeho setkávání s klientem ukazují i tyto poznatky: 
•	V některých sbližujících se typech vztahu se na začátku ale i v průběhu setkávání objevila silná potřeba dobrovolníka zmapovat klientův problém, vytvořit zakázku. Tato potřeba pramenila z nejistoty, jak setkávání s klientem uchopit, ale také z očekávání dobrovolníka, že v rámci vztahu budou s klientem pracovat na klientovu problému. Dobrovolníkova očekávání se ale většinou neshodovala s očekáváním a potřebou klientů. Ti, na které je Projekt zaměřen a které označujeme jako rizikoví mladiství, zpravidla nedokáží zformulovat svůj problém, nejsou k setkávání s dobrovolníkem příliš motivováni a tak problémy nevnímají jako jim vlastní. Někteří z nich navíc o svých těžkostech mluvit nechtějí. Vztah dobrovolníků s klienty se začal sbližovat ve chvíli, kdy dobrovolníci tuto rovinu opustili.
•	Někteří dobrovolníci vypovídají, že nachází v klientovi velké obohacení, někoho blízkého. Je otázkou, z jakého důvodu dobrovolník klienta hodnotí tímto způsobem. Klient může být pro dobrovolníka člověkem z jiné subkultury, od kterého se učí; klient může dobrovolníkovi sytit potřebu mít někoho blízkého; aj.

Dalším sbližovacím faktorem ve vztahu je, pokud se dobrovolníkova představa o jeho roli v životě klienta shoduje s představou, kterou má o jeho roli klient. To posiluje doporučení týkající se poznatků z oddalujícího se typu vztahu. Role, ale i otevřenost vůči klientovým potřebám by měly být důležitými tématy při přípravě a supervizích dobrovolníků.

Pokud bych měla shrnout jednotlivá témata, která se všemi typy vztahů prolínala a na která je třeba se zaměřit při výběru, přípravě, ale také průběžných supervizních setkáních, jsou to tato:
•	Role – role dobrovolníka v životě klienta; jak se v této roli dobrovolník cítí; jak ho vnímá klient; role klienta v životě dobrovolníka
•	Očekávání a obavy – očekávání a obavy dobrovolníka ze setkávání a vztahu s klientem; představy o klientových očekáváních
•	Potřeby a motivace – jaká je dobrovolníkova motivace k setkávání s klientem; jaká je klientova motivace k setkávání s dobrovolníkem; jaké potřeby si dobrovolník ve vztahu s klientem uspokojuje; co jako dobrovolník potřebuji, abych se ve vztahu cítil dobře, měl pocit, že se práce daří, aj.; klientovi potřeby ve vztahu
•	Hranice – kde jsou dobrovolníkovi hranice; kde jsou klientovi hranice; co dělat, aby si je dobrovolník bezpečně pro sebe i klienta uchránil
•	Ukončování vztahu – jak a kdy bezpečně ukončit vztah s klientem, jak pracovat s pocitem neuzavřenosti ve vztahu. 

Základní linií, která těmito tématy vede a tedy i předpokladem pro práci s nimi, je schopnost dobrovolníka vlastní reflexe. Dobrovolníka bychom ji měli učit.

ZÁVĚR
 
	Ve své práci jsem se zaměřila na zmapování vztahu dobrovolník-klient. Pro uvedení do problematiky jsem považovala za potřebné popsat čtenáři základní principy a etická témata, s kterými se vztah pracovník-klient potýká, konkrétněji mu vysvětlit problematiku moci, hranic a motivace ve vztahu, upozornit ho na citlivá místa, jež mohou pracovníka v práci s klientem ovlivňovat, přiblížit mu pojetí vztahu v některých terapiích, podrobněji vykreslit důležitost supervizí, vtáhnout ho do idey dobrovolnictví a nakonec ho seznámit s výsledky výzkumné části.

	Pro objasnění vývoje dobrovolníka ke klientovi v Projektu LATA jsem zvolila strukturovaný rozhovor a škálování. Jsem si však vědoma toho, že v rámci těchto metod, ale i v pojetí celé výzkumné části mohlo dojít k těmto zkreslením:
Jak jsem již uvedla, pracuji jako koordinátorka Projektu LATA, a tak znám dotazované dobrovolníky osobně, některé i několik let. Vnímám tedy, že vzhledem k roli, kterou vůči dotazovaným dobrovolníkům zaujímám, mohli dobrovolníci odpovídat nepravdivě.
I když jsem se snažila o objektivitu, krátké přiblížení jednotlivých vztahů vychází nejen ze strukturovaného rozhovoru, ale také z mé znalosti těchto dvojic z Projektu. Charakteristika dvojic tak může být ovlivněna mým subjektivním vnímáním.
Kritériem výběru dobrovolníků pro výzkum bylo jejich nejméně roční působení v Projektu LATA a z důvodu usnadnění kontaktu s nimi, také jejich aktivní zapojení v Projektu ve školním roce 2003/2004. Dotazovaní dobrovolníci se však lišili v tom, že někteří hodnotili vztah s klientem v době, kdy už se s klientem nesetkávali (vztah byl končen) a někteří v době, kdy s klientem stále pracovali. Zkreslené vnímání vztahu mohla navodit i skutečnost, že klient, jehož se analýza týkala, nebyl pro všechny dotazované dobrovolníky v pořadí prvním klientem v Projektu LATA.
Další otázky, kterou si kladu jsou, do jaké míry se dobrovolníci byli schopni při hodnocení začátku vztahu s klientem oprostit od událostí a zážitků, které proběhly později a zda hodnocení neovlivnilo také to, že jednotlivé zkoumané kategorie si každý z nich vysvětlil různě.

	Jak je patrné, k vytvoření reprezentativní typologie vztahu dobrovolník-klient by bylo zapotřebí dlouhodobé sledování většího počtu dobrovolníků. Přesto se domnívám, že výsledky, které výzkumná část přinesla, nejsou nezajímavé a že je nejen já jako koordinátor Projektu LATA, ale i jiní členové organizací, kteří pracují s dobrovolníky, při své práci využijí. Pro mě byly rozhodně podnětné.

Literatura:
•	Blažeková, B.(2000): Dobrovolnictví  a organizace, které se na dobrovolné činnosti podílejí. Závěrečná absolventská práce. CARITAS- vyšší odborná škola sociálně právní, Olomouc.

•	Conway, L. : Working with Volunteers. The Volunteer Centre UK, Berkhamsted 1989.

•	Havrdová.,Z.: (1999): Kompetence v praxi sociální práce. OSMIUM, Praha.

•	Hawkins, P., Shohet, R. (2004): Supervize v pomáhajících profesích. Portál, Praha.

•	Hledíková, J. a kol.(1996): Řízení neziskových organizací? Lotos, Praha.

•	Chvalová, H. (2000): Kurs “Dobrovolníci v neziskové organizaci.”, závěrečná písemná práce, Praha.

•	Kopřiva, K. (1997): Lidský vztah jako součást profese. Portál, Praha.

•	Machová, I.: Supervize v sociální práci- možnosti jejího využití při práci dobrovolníků s rizikovou mládeží. Diplomová práce katedry SOCP FF UK, Praha 2004.

•	Matoušek, O. (1997): Rodina jako instituce a vztahová síť. Slon, Praha.

•	Matoušek, O. a kol., (2003): Metody a řízení sociální práce. Portál, Praha.

•	Matoušek, o. a kol. (2001): Základy sociální práce. Portál, Praha.

•	Millerová, A. (2001): Dětství je drama – hledání cesty k pravému já. Nakladatelství lidových novin, Praha.

•	Ochman, M., Jordán, P. (1997): Dobrovolníci cenný zdroj pomoci. The Hopkins University Institut for Policy studies, Baltimor.

•	Pöthe, P. (1999): Dítě v ohrožení. G plus G, Praha.

•	Schmidbauer, W. (2000): Psychická úskalí pomáhajících profesí. Portál, Praha.

•	Šilhánová, H. a kol. (1996): Neziskové organizace v oblasti sociální, zdravotní, lidských práv a národnostních menšin v ČR. NROS, Praha.

•	Tomeš, I. (1996): Sociální politika a mezinárodní zkušenost. Slon, Praha.

•	Tošner, J., Sozanská, O., (2002): Dobrovolníci a metodika práce s nimi v organizacích. Portál, Praha.

•	Úlehla, I. (1996): Umění pomáhat. Renesance, Písek.

•	Vodáčková, D. (2002): Krizová intervence – Krize v životě člověka, Formy krizové pomoci a služeb. Portál, Praha.

•	Vymětal, J. a kol. : (1997): Obecná psychoterapie. Psychoanalytické nakladatelství J. Kocourek, Praha.

•	Vránová, L. (2001): dobrovolnictví v neziskových organizacích, které pracují s rizikovou mládeží, s rizikovými dětmi. Studentská práce. Katedra sociální práce FF UK, Praha.

•	Kolektiv autorů (1996): Řízení neziskových organizací, Nadace Lotos, Praha.

•	Kolektiv autorů (1996): Velký sociologický slovník. Karolinum, Praha.

•	Společnost sociálních pracovníků ČR (1995): Etický kodex sociálních pracovníků.
•	Interní materiály Projektu LATA
•	Zákon o dobrovolnické službě, 198/2002 Sb.

•	www.fss.uu.nl/soc/homes/bekkers/participation.pdf
•	www:http://dobrovolnik.cz

PŘÍLOHY

Příloha č. 1

DOTAZNÍK PRO KLIENTY PROJEKTU LATA

	Projekt zajišťuje Studentské sdružení pro pomoc rizikové mládeži LATA, kontaktní adresa: Sdružení LATA, Senovážné náměstí 24 , PRAHA 1, 110 00, tel: 234 621 361, lata@adam.cz, www.lata.cz. V případě, že vyplníte tento dotazník, budete zařazen/a do projektu LATA a vámi vyplněné informace v tomto dotazníku budou předloženy dobrovolníkům pracujícím v projektu LATA. 
Podaří-li se nám najít pro vás vhodného dobrovolníka, budete poté kontaktováni již přímo jím. Jako dobrovolníci v projektu studenti vysokých a vyšších odborných škol. S přiděleným dobrovolníkem se již sami domluvíte na tom, co bude obsahem vašich společných schůzek, které by měly probíhat pravidelně vždy 2-3 hodiny týdně po dobu nejméně šesti měsíců. Vámi poskytnuté informace nebudou bez Vašeho souhlasu nikomu mimo projekt sděleny.

Vaše jméno a příjmení:						Datum narození: 

Kontaktní adresa:							telefon:
								mobil:

Studujete-li, uveďte, jakou školu (obor, ročník):

Pracujete-li, uveďte, v jaké profesi:

Uveďte, prosím, základní údaje o vaší rodině (věk rodičů a sourozenců):

Bydlíte-li doma, uveďte, jak vycházíte se členy vaší rodiny:

Jaké jsou vaše zájmy, co Vás baví, popřípadě, čemu byste se chtěl/a věnovat v budoucnosti:

Jaká je Vaše představa o náplni schůzek:

Jaké jsou v současné době vaše potíže:

Souhlasím, že uvedené informace budou použity pro vnitřní potřebu projektu LATA a budou poskytnuty dobrovolníkovi.
Zároveň souhlasím, aby byl koordinátor v kontaktu se zástupci jiných odborných organizací, které mě mají v péči a aby jim v případě jejich zájmu sdělil informace týkající se mé osoby a vztahující se k projektu LATA.

.....................…          																		.........................................
datum 							podpis klienta

Zde můžete připojit další údaje o Vás, popřípadě prosím o doplnění informací osobu, která váš kontakt na projekt LATA zprostředkovala. Vyplněný dotazník zašlete na shora uvedenou adresu projektu LATA. V případě dotazu nás kontaktujte v kontaktních hodinách nebo nám nechejte vzkaz na záznamníku.

Příloha č. 2

	Studentské sdružení pro pomoc rizikové mládeži
Senovážné náměstí 24                                                             www.lata.cz 
116 47 Praha 1                                                                         lata@adam.cz
tel, zázn., fax: 234 621 361

Smlouva o účasti v  Projektu LATA na školní rok 2004/2005,

kterou společně  uzavírají:

Vysílající organizace:
název: LATA - studentské sdružení pro pomoc rizikové mládeži (dále jen Projekt LATA)
sídlo: Zvolenská 8, 140 00, Praha 4
kontaktní adresa: Senovážné nám. 24, 116 47, Praha 1

a	
Klient/klientka: 
jméno a příjmení: 
adresa trvalého pobytu:
(dále jen klient)
I.
Účel dohody
Účelem této dohody je úprava základních práv a povinností účastníků v rámci spolupráce na Projektu LATA.
Tento program je zaměřený na pomoc mládeži a mladým dospělým ve věku nad 15 let (chlapci i dívky), kteří se ocitli v obtížné sociální situaci, v níž hrozí riziko sociálního selhání včetně kriminality. Projekt je koncipován jako sociální pomoc vyškolených dobrovolníků starších 18 let. Pomoc, která je poskytována individuální formou, je zaměřena především na klienty - dospívající a mladé dospělé s rizikovou formou chování (záškoláctví, problémy v rodině, trestná činnost, rizikové formy trávení volného času apod). Hlavním principem projektu je pravidelná a společná prosociálně orientovaná aktivita dvojic (dobrovolník - klient), která vychází z individuálních potřeb klienta. Účast klientů v projektu je dobrovolná. 
II.
Práva  a povinnosti klienta
Zavazuji se, že:
1) 	se budu pravidelně scházet se svým dobrovolníkem na 2-3 hodiny týdně. 
2) 	pokud se nebudu moci schůzky ze závažných důvodů zúčastnit, omluvím se dobrovolníkovi  předem. 
3)	budu spolupracovat s dobrovolníkem od okamžiku zahájení našeho kontaktu alespoň až do konce května a tuto spolupráci ukončím jen ze závažných důvodů. 
4)	nebudu na schůzky chodit pod vlivem žádné omamné látky a nebudu na schůzky nosit žádné nebezpečné předměty.
5)	bez předešlé domluvy s dobrovolníkem nebudu na schůzky nikoho vodit s sebou.
6)	budu dobrovolníka informovat o důležitých změnách v mém životě, které jsou pro naše setkávání podstatné.

Beru na vědomí, že:
1) 	dobrovolník má právo ukončit spolupráci, pokud se 3 krát nedostavím na schůzku, aniž bych se z ní omluvil.
2) 	mám jednou právo ukončit spolupráci s dobrovolníkem z důvodu vážného osobního nesouladu mezi mnou a dobrovolníkem. Stejné právo má i dobrovolník.
3)	mám právo vyhledat pomoc koordinátora Projektu, pokud nebudu spokojen s průběhem služby.
4)	pracovníci Projektu i dobrovolníci mají povinnost chránit moje osobní data proti zneužití.
5) 	koordinátor projektu bude informovat instituci, která mě má v péči, o mém působení v projektu 
6)	informace o mně nebudou poskytovány dalším lidem bez mého výslovného souhlasu.
7)	dobrovolníkovi nenáleží se jeho spolupráci se mnou žádná finanční odměna.

III.
Závěrečná ustanovení
Tato dohoda se uzavírá na základě ustanovení občanského zákoníku, a to na dobu 10 měsíců. V případě oboustranného zájmu lze ve vztahu pokračovat. Pak je platnost této dohody automaticky prodloužena do doby, než jedna nebo obě smluvní strany budou chtít vztah ukončit.
Platnost dohody zaniká buď uplynutím doby, dále dohodou nebo výpovědí jedné ze smluvních stran. Výpovědní doba je 14 dní. Výpověď a dohoda může být písemná nebo ústní.
Dohoda je vyhotovena ve dvou exemplářích, po jednom z nich obdrží klient a zástupce Projektu LATA.
Případné změny dohody jsou možné po projednání a souhlasu obou zúčastněných stran.

Za Projekt LATA: ………………………………………….
			 předsedkyně sdružení

Klient:

V Praze, dne:

Příloha č. 3

Zpráva z úvodního výcviku nových dobrovolníků projektu LATA
Zlenice u Čerčan 22. – 24. října 2004

Úvodního výcviku se zúčastnilo 10 nových dobrovolníků, 5 zkušených dobrovolníků z minulých let, koordinátorky a supervizoři projektu.
Výcvik začal v pátek 22. října, náplní bylo především představení se a seznámení nových dobrovolníků. Důraz byl kladen na vytvoření přátelské a tvůrčí atmosféry mezi dobrovolníky a též pracovníky projektu.
Sobotní práce byla zahájena společným vytvářením pravidel pro tento víkend. Následovala náročnější sebepoznávací/komunikační technika, která měla dobrovolníkům ukázat rozdíl mezi získanou informací z papíru a skutečným obrazem člověka. 
Dopoledne převzali slovo supervizoři a probírali s dobrovolníky vše důležité, nad čím je třeba se před začátkem práce s klientem zamyslet. 
Témata byla např.: 
- vymezení služby, kterou LATA klientovi nabízí (a tedy i co už ne)
- motivování klienta
- role dobrovolníka v životě klienta = být někdo, pro koho “není škatulka”
- jak reagovat na to, když klient dobrovolníkovi sdělí, že udělal něco “negativního” (ve smyslu trestný čin, nejrůznější přečiny)
- příklady činností, na kterých se dobrovolníci s klienty shodli v předchozích letech (např. práce s internetem, sporty, víkend v přírodě...)
- volba prostředí pro setkávání (co nejméně nákladné, pro oba bezpečné, pravidelné dny a místa srazu apod.)
- kvalita vztahu mezi dobrovolníkem a klientem, podle čeho ji sledujeme
- historie LATy – vyzkoušené metody, výzkumy
- potíže, na které můžeme při schůzkách narazit 
- tělocvična, kam je možné se svým klientem chodit
- rozhovor s klientem – otázka, nakolik mluvit o sobě; nejdůležitější je, zda je dobrovolník schopný reflexe přímo při rozhovoru
- jak má dobrovolník zacházet s problémy, které má s klientem společné (např. rozvedení rodiče)
- otázka kontaktu s rodiči klienta
- dobrý >< špatný klient => “Klient může být jaký chce, dobrovolník je tam od toho, aby se s tím srovnal.”
- pravidla, za kterých kontakt končí (např. klient třikrát nepřijde na schůzku...)
Odpolední program začal hrami na rozhýbání a poté loňská dobrovolnice probrala s novými dobrovolníky průběh trestního řízení, některé termíny, se kterými se můžeme setkat, instituce, v jejichž péči klienti mohou být, a zařízení, ve kterých mohou klienti bydlet – hlavně Domy na půl cesty, ze kterých klienti často pocházejí – je dobré znát zvláštnosti takového pobytového programu, dobrovolník je pak připravený se snáze přizpůsobit. Při této příležitosti přišly na řadu i zkušenosti dobrovolníků, kteří už nějaký čas v LATě působí. Začínající dobrovolníci se mohli zeptat na vše, co je zajímalo.
Zbytek sobotního dne zahrnoval důležité informace (kontakty, zprávy o průběhu činnosti...) a také další komunikační hry (vyloučený, 1 minuta na mluvení o nějakém tématu). Večer proběhlo tradiční pasování účastníků na dobrovolníky LATy a pak už večerní odpočinek, zpívání, povídání.
Neděle začala rozcvičkou a krátkou běhací hrou. Potom dobrovolníci vyráběli ve skupinkách draky. Při této příležitosti, ačkoli to nebylo přímo zadáno, bylo hlavním tématem budoucí dobrovolnictví v LATě, úvahy o tom jak bude práce vypadat apod. Potom si všichni vyzkoušeli, jestli jimi vyrobení draci létají. Slunečné počasí dovolovalo strávit i zbytek dopoledne venku, kde si dobrovolníci navzájem napsali vzkazy a před obědem proběhla závěrečná reflexe zahrnující i návrhy a doporučení do budoucna. Po obědě byl výcvik ukončen.

Program výcviku + seznam použitých her a technik:
Pátek:
- výměna jména ve dvojici
- tygr, samuraj a lady
- přívlastek před jméno začínající na stejné písmeno
- představování ve dvojicích
- seřazení na židli – podle jména, počtu sourozenců, data narození...
- kreslení portrétů
- vaření ze živých ingrediencí ad.

Sobota:
- pravidla pro tento víkend
- haló-efekt – hra na poznávání osob podle vlastností, které o sobě sami napsali
- blok pod vedením supervizorů
- bomba-štít
- konzum-revoluce-kapitalismus
- blok pod vedením loňské dobrovolnice o právním minimu + zkušenosti starých dobrovolníků + dotazy
- hra – minutu něco druhému sdělovat na dané téma. Tím bylo například jméno a příjmení, vlastnosti, předsudky. Takto každý vystřídal asi deset témat a deset tváří + reflexe
- informace (kontakty, kontaktní hodiny, jak odevzdávat zprávy, právo dobrovolníka změnit klienta...)
- očekávání – skupinová práce
- vyloučený
- pasování účastníků na dobrovolníky LATY
- muži/ženy – výhody a nevýhody být mužem nebo ženou
- zpívání písniček z pohádek (volná zábava)

Neděle:
- rozcvička
- stříhaná
- výroba draků
- pouštění draků
- vzkazy
- reflexe

Příloha č. 4

    Dotazník pro zájemce o práci dobrovolníka v projektu LATA
(tyto údaje slouží pouze k účelům projektu LATA)

Příjmení:				Jméno:				Datum narození:

Adresa bydliště:								Telefon:
Kontaktní adresa:								   mobil:
										  e-mail:

Studujete-li, uveďte prosím studijní obor, ročník:

Vaše praxe v sociální oblasti nebo v příbuzných oborech, její délka:

Uveďte důvody, které Vás vedou ke spolupráci s projektem LATA:

Uveďte, prosím, čemu se věnujete ve svém volném čase (Vaše zájmy) a to, zda je můžete využít při své práci s klientem:

Uveďte, prosím zda znáte zájmové skupiny lidí, do kterých můžete klienta v případě zájmu uvést a specifikujte jejich činnost.

Uveďte, prosím, případné překážky, které by mohly bránit ve Vaší účasti na projektu (nároky studia, zdravotní omezení, účast v jiných projektech…).

	Svým podpisem se zavazuji, že zvolenému klientovi budu v rámci projektu LATA věnovat svůj volný čas v rozsahu 2-3 hodiny týdně, a to po dobu minimálně 6 měsíců a že se budu jednou za 14 dní účastnit pravidelných supervizních setkání pořádané sdružením LATA. Na těchto supervizích budu vždy odevzdávat písemný záznam průběhu kontaktu s daným klientem.

Datum: ………………..					Podpis: ……………… 

Příloha č. 5

	Studentské sdružení pro pomoc rizikové mládeži
Senovážné náměstí 24                                                             www.lata.cz 
116 47 Praha 1                                                                         lata@adam.cz
tel, zázn., fax: 234 621 361

Smlouva o výkonu dlouhodobé dobrovolnické služby Projektu LATA-dobrovolnická pomoc rizikové mládeži na školní rok 2004/2005, 

kterou společně  uzavírají:

Vysílající organizace:
název: LATA - studentské sdružení pro pomoc rizikové mládeži (dále jen Projekt LATA)
sídlo: Zvolenská 8, 140 00, Praha 4
kontaktní adresa: Senovážné nám. 24, 116 47, Praha 1
a	
Dobrovolník/Dobrovolnice: 
jméno a příjmení: 
rodné číslo: 
adresa trvalého pobytu:
(dále jen dobrovolník)
						I.
Účel dohody
Účelem této dohody je úprava základních práv a povinností účastníků v rámci spolupráce na Projektu LATA.
Tento program je zaměřený na pomoc rizikové mládeži a mladým dospělým ve věku nad 15 let (chlapci i dívky), kteří se ocitli v obtížné sociální situaci, v níž hrozí riziko sociálního selhání včetně kriminality. Projekt je koncipován jako sociální pomoc vyškolených dobrovolníků starších 18 let.  Pomoc, která je poskytována individuální formou, je zaměřena především na klienty - dospívající a mladé dospělé s rizikovou formou chování (záškoláctví, problémy v rodině, trestná činnost, rizikové formy trávení volného času apod). Hlavním principem projektu je pravidelná a společná prosociálně orientovaná aktivita dvojic (dobrovolník - klient), která vychází z individuálních potřeb klienta. Věková blízkost dobrovolníků s klienty umožňuje snazší navázání vzájemného vztahu, ve kterém dobrovolník představuje přirozenou autoritu. Účast klientů v projektu je dobrovolná. 

II.
Práva a povinnosti Projektu LATA:
1) 	Projekt LATA se zavazuje, že zorganizuje pro nové dobrovolníky předvstupní přípravný seminář, na kterém budou dobrovolníci podrobně seznámeni s průběhem jejich dobrovolnické služby a budou poučeni o možných rizicích výkonu služby.
2) 	Projekt LATA umožní dobrovolníkům pravidelnou supervizi, a to jednou za čtrnáct dní, na které mohou dobrovolníci najít pomoc od zkušených odborníků i od svých kolegů.
3)	 Projekt LATA sjedná pro dobrovolníky pojištění kryjící odpovědnost za škodu na majetku nebo na zdraví, kterou dobrovolník při výkonu dobrovolnické služby způsobí sám nebo mu bude při výkonu dobrovolnické služby způsobena.
4) 	Projekt LATA bude informovat dobrovolníky o možnosti navštěvovat přednášky Katedry sociální práce FF UK na téma Práce s rizikovou mládeží. Pokud dobrovolník absolvuje přednášky a supervize z 80%, udělí mu Projekt LATA certifikát potvrzující jeho zapojení v dobrovolnické službě.
5) 	Pracovníci Projektu mají povinnost chránit osobní data dobrovolníků i klientů proti zneužití.
6) 	Projekt LATA má právo ukončit spolupráci s dobrovolníkem, pokud bude výrazně porušovat své povinnosti či jiným způsobem narušovat průběh dobrovolnické služby.

II.
Práva  a povinnosti dobrovolníka:
1) 	Dobrovolník se zavazuje, že se zúčastní předvstupního přípravného semináře, který Projekt LATA organizuje.
2) 	Dobrovolník bude pravidelně docházet na supervizní setkání. Pokud nebude moci přijít dvakrát za sebou, domluví si individuální setkání s koordinátorkami Projektu.
3) 	Dobrovolník se bude pravidelně scházet se svým klientem na 2-3 hodiny týdně. Náplň těchto schůzek bude taková, aby nezhoršovala klientovu životní situaci a podporovala jeho prosociální chování.
4) 	Dobrovolník bude z těchto schůzek pravidelně alespoň jednou měsíčně psát zprávy, ve kterých zreflektuje uplynulé období vzájemné spolupráce.
5) 	Dobrovolník bude informovat koordinátorky o všech pro průběh dobrovolnické služby relevantních skutečnostech na své i klientově straně.
6) 	Dobrovolník bude spolupracovat s klientem od okamžiku zahájení jejich kontaktu alespoň až do konce května a tuto spolupráci ukončí jen při závažných důvodech na jeho či klientově straně.
7) 	Dobrovolník má jednou právo ukončit spolupráci s klientem z důvodu vážného osobního nesouladu mezi ním a klientem. Stejné právo má i klient.
8) 	Dobrovolník má právo ukončit spolupráci, pokud se klient 3 krát nedostaví na schůzku, aniž by se z ní omluvil.
9) 	Dobrovolník má právo ukončit svoji dobrovolnickou službu v Projektu LATA ze zdravotních, rodinných či jiných závažných důvodů.
10) 	Dobrovolník bude zachovávat pravidla mlčenlivosti. To znamená  že:
a) bude zachovávat mlčenlivost o informacích týkajících se klienta a jeho rodiny a nebude používat informace o něm pro jiné účely, než-li v rámci Projektu LATA. Výjimkou může být pouze konzultace s jinými odbornými institucemi, které mají klienta v péči, nebo kazuistické účely. V obou případech je nutný klientův souhlas. V případě kazuistiky dobrovolník nepoužije klientovo skutečné jméno, bydliště, rodné číslo ani žádné jiné informace, které by mohly vést k jednoznačné identifikaci klienta.
b) nebude poskytovat informace o Projektu LATA médiím bez předchozí konzultace s koordinátorkami Projektu.
c) bude zachovávat mlčenlivost o informacích získaných na supervizích a týkajících se  ostatních dobrovolníků a jejich klientů.
Mlčenlivost nezaniká ukončením výkonu dobrovolnické služby.
11)	Souhlasím, že Projekt LATA může použít fotografie a videozáznamy, na nichž jsem zachycen, pořízené v rámci projektu pro všeobecnou prezentaci (www.stránky, propagační letáky, výroční zprávy, média - TV apod.) projektu LATA, a to i po skončení této dohody. Projekt LATA uvede pouze mé křestní jméno.   
								ANO			NE                                                                     
III.
Dobrovolníkovi za výkon dobrovolnické služby nenáleží finanční odměna.

						IV.
Závěrečná ustanovení
Tato dohoda se uzavírá na základě ustanovení občanského zákoníku, a to na dobu 10 měsíců. V případě oboustranného zájmu lze ve vztahu pokračovat. Pak je platnost této dohody automaticky prodloužena do doby, než jedna nebo obě smluvní strany budou chtít vztah ukončit.
Platnost dohody zaniká buď uplynutím doby, dále dohodou nebo výpovědí jedné ze smluvních stran. Výpovědní doba je 14 dní. Výpověď a dohoda může být písemná nebo ústní.
Dohoda je vyhotovena ve dvou exemplářích, po jednom z nich obdrží dobrovolník a zástupce Projektu LATA.
Případné změny dohody jsou možné po projednání a souhlasu obou zúčastněných stran.

Za Projekt LATA: ………………………………………….
			 předsedkyně sdružení

Dobrovolník:

V Praze, dne:

Příloha č.  6

Průběžná zpráva za období            …………………..               	

Dobrovolník : Jméno, kontakt  …………………………………………………………………..
Klient: Jméno  ………………………………………………………………………………..….

Důležitá změna, událost v životě klienta 

-	ve vztahu k rodině

-	ve vztahu ke škole

-	ve vztahu k vrstevníkům

-	trestná činnost

Jak klient definuje a vidí svůj problém?

Jak jej chce řešit?

Jak dobrovolník vidí a definuje klientův problém?

Jaké cíle jste si v současné době pro společné setkávání stanovili?

Jak se je daří naplnit? 

Jak se vyvíjí vztah s klientem ? 

Jaká je náplň schůzek s klientem? (Uveďte konkrétní příklady.)

Kolik schůzek se v tomto období uskutečnilo?

Příloha č. 7

Jak se vyvíjel tvůj vztah ke klientovi/ce v těchto oblastech:

I. Na začátku vztahu (po první schůzce s klientem):

Důvěra	
Klientovi nedůvěřuji						/Klientovi důvěřuji
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Otevřenost 
Nejsem ke klientovi otevřený			/Jsem ke klientovi otevřený
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Aktivita klienta
Ve vztahu je klient je pasivní	 		  		/Ve vztahu je klient aktivní
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Tolerance
Nejsem tolerantní vůči klientovi jeho postojům a chování/ Jsem tolerantní vůči klientovi, jeho chování a postojům
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Odpovědnost 
Necítím za klienta a  jeho osud odpovědnost  /	Za klienta a  jeho osud cítím odpovědnost
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Chuť setkávat se s klientem
Netěším se na setkání s klientem 				/Těším se na setkání s klientem
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5
Blízkost vztahu s klientem
Klient je mi vzdálenáý							 /Klient je mi blízký
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

II. Na konci vztahu, po více jak půlroční spolupráci:

Důvěra	
Klientovi nedůvěřuji						/Klientovi důvěřuji
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Otevřenost 
Nejsem ke klientovi otevřený					/Jsem ke klientovi otevřený
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Aktivita klienta
Ve vztahu je klient je pasivní	 		  		/Ve vztahu je klient aktivní
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Tolerance
 Nejsem tolerantní vůči klientovi jeho postojům a chování /Jsem tolerantní vůči klientovi, jeho chování a postojům
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Odpovědnost 
Necítím za klienta a  jeho osud odpovědnost  /	Za klienta a  jeho osud cítím odpovědnost
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Chuť setkávat se s klientem
Netěším se na setkání s klientem 				/Těším se na setkání s klientem
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Blízkost vztahu s klientem
Klient je mi vzdálenáý							 /Klient je mi blízký
-5     -4     -3     -2     -1     1     2     3     4     5

Příloha č. 8
Otázky k vývoji postoje dobrovolníka projektu LATA ke klientovi:
I. Před vstupem do projektu LATA
1)	Měl/a jsi před dobrovolnickou činností v projektu LATA  zkušenost s rizikovou mládeží?
2)	Jaké byly tvoje původní představy o klientech projektu LATA, o náplni schůzek s nimi?
II. Vstup do projektu- po výcviku a prvních informacích o svém klientovi/ce
3)	Jaké představy sis o svém klientovi/ce vytvářel/a? /Představoval/a jsi si konkrétně jak bude vypadat, jaké bude mít vlastnosti, postoje
3 a) Přirovnával/a sis ve svých představách  svého/ou klienta/ku k někomu konkrétnímu?
4)	Patříš mezi dobrovolníky, kteří před první schůzkou raději o klientech ví co nejvíce informací nebo  mezi ty,  kteří raději ví co nejméně? Proč?
4 a) Jaký jsi měl/a pocit z klientovi/činy životní situace?
5)	Vnímal/a jsi klienta/ku jako člověka, který potřebuje tvoji pomoc?
5a) Vyvářel/a sis předem strategie jak klientovi/ce pomoci?
 Jak sis představoval/a, že bude klient/ka na tvoji pomoc reagovat?
6)	Jaké byly tvoje očekávání a obavy ze setkávání s klientem/kou?
6 a) Čeho ses obával/a ze strany klienta/ky?
6 b) Čeho se ve vztahu s klientem/tkou obával/a u sebe?
7)	Jaké byly tvoje představy o klientových/činých očekáváních?

III. Na začátku vztahu, první schůzce
8) Jaký byl tvůj pocit z první schůzky?
8 a) Co to způsobilo, že ses takto cítil/a?
8 b) Jakým způsobem jsi s klientem/kou navazoval/a kontakt? / Co jsi dělal/a, aby si s klientem/kou navázal/a kontakt?
8 c) Jakým způsobem s tebou klient/ka navazoval/a kontakt? 
9) Jaký/á byl/a tvůj/tvoje klient/ka? (Jak se choval/a, jak vypadal/a?)
9 a) Čím tě klient překvapil/a? 
9 b) Čím tě klient vyděsil/a? 
9 c) Čím tě klient potěšil/a?
10) Ke komu z blízkého okolí bys klienta/ku přirovnal/a?
11)	Jak tě v přístupu ke klientovi/ce ovlivnily informace, které jsi o něm/ní věděl/a?
12)	Měl/a jsi potřebu mluvit s klientem/kou o jeho problémech?
13)	Jak na to klient/ka reagoval?
14)	Jaké byly tvoje představy o vývoji schůzek, vašeho setkávání?

IV. Po dlouhodobém kontaktu s klientem/kou
15)	V čem se /nevyplnila tvoje očekávání týkající se vývoje schůzek? 
16)	V čem se ne/naplnily tvoje očekávání a obavy z klienta/ky nebo ze setkávání s ním/ní? Objevily se nové obavy či očekávání?
17)	Jaká je/byla podle tvého názoru tvoje role v životě klienta/ky?
18)	Jak se v této roli cítíš/ ses cítil/a?
19)	Vnímá/vnímal klient/ka tvoji roli stejně?
20)	Jakou roli má/měl klient/ka ve tvém životě?
21)	Jak se podle tvého názoru klient/ka v této roli cítí/cítil?
22)	Vnímá/ vnímal-a klient/ka svoji roli stejně?
23)	Jak by si popsal/a období, setkání, kdy se práce s klientem/kou daří/dařila?
23 a)Co to způsobilo, že se práce s klientem/kou v tomto období daří/dařila.
24)	Jak bys popsal/a období, setkání, kdy se práce s klientem/kou nedaří/nedařila?
24 a) Co to způsobilo, že se práce s klientem/kou v tomto období nedaří/nedařila.
25)	Jak nakládáš s pocitem, že tě klient/ka potřebuje/potřeboval? Jaký je to pocit?
25 a) Jak nakládáš s pocitem, že tě klient/ka nepotřebuje/nepotřeboval? Jaký je to pocit?
26)	Jaký je/byl nejčastější obsah vašich schůzek?
26 a) Máte stanovený problém, na kterém systematicky pracujete?
27)	Co ti setkávání s klientem/kou přineslo?
28)	Co jsi setkáváním s klientem/kou ztratil/a? 
29)	Jak bys popsal/a svého/svou klienta/ku? 
30)	Jak vnímáš skutečnost, že se už s klientem/kou neuvidíš/nevidíš, že vaše setkávání skončí/skončilo?

Příloha č. 9

Přínosy ze setkávání s klientem/kou:
•	Naučila jsem se “upozadit se“, aby klientka byla více aktivní.
•	Potěšení, že tu pro někoho můžu být a on to dokáže ocenit.
•	Zajímavá tvář do života, skvělá zkušenost, naučila jsem se toleranci, nedat na první dojem.
•	Vyzkoušela jsem si jak navazovat kontakt s člověkem z jiného světa.
•	Naučila jsem se být trpělivá a mluvit pomalu.
•	Živýho ducha a dobře vyplněný čas.
•	Obrovská zkušenost.
•	Přiblížila jsem se k životu mladých lidí. Vědomí, že když sami nechtějí nic změnit, já s tím nic neudělám.
•	Zajímavý osud člověka.
•	Hodně moc, poznání jiného postoje k životu.
•	Poznala jsem jaké člověk může mít problémy, že může být odsuzován.
•	Dobrý pocit, že někomu můžu pomoci, víc sebedůvěry, sebenaplnění.
•	Zkušenosti, praxe, individuální práce s klientem, sebekázeň, sebepoznání.
•	Cílené učení se někoho jen poslouchat.
•	Zamyšlení nad lidmi v podobných situacích jako byl můj klient. Zkušenost při hledání nových možností pro klienta.
•	Potvrzení, že chci dělat sociální práci.

Ztráty ze setkávání s klientem/tkou
•	Čas, ta možnost, že mi kdykoliv může zavolat a naléhat na schůzku.
•	Iluze, ideály, že všechno jde.
•	Iluze jaké to je být pro někoho hodně důležitá.
•	Nic, jen volný čas.
•	Ztráta iluzí sama o sobě.
•	Ideály.
•	Vědomí, že bych u klienta mohla zásadně něco změnit.
•	Iluze o klientech.
•	Nic.
•	Nezkušenost v práci s klientem.

Jak nakládáš s pocitem, že tě klient/ka potřebuje? Jaký je to pocit?
•	Nikdy jsem neměla pocit, že mě klientka vyloženě potřebuje.
•	Jsem v rozpacích, příliš naléhá na kamarádství.
•	Snažila jsem se k tomu přistupovat zodpovědně.
•	Je to svazující, je to odpovědnost.
•	Byl to divný pocit, nepotřeboval mě jako dobrovolníka.
•	Lichotivý pocit, ale ošemetný.
•	Příjemný pocit, dělá mi to dobře.
•	Neměla jsem potřebu, aby mě klientka potřebovala.
•	Je to velká odpovědnost vůči klientce.
•	Bylo to pěkný, že mě někdo potřebuje, že jsem mu k užitku
•	Ten pocit jsem neměl.
•	Měla jsem z toho strach, že tuhle roli blízkého člověka nechci úplně plnit.

Jak nakládáš s pocitem, že tě klient/ka nepotřebuje? Jaký je to pocit?
•	Pocit zklamání.
•	To jsem asi nezažila.
•	Bohužel, nemám ten pocit.
•	Byla to klientova volba.
•	Pocit zbytečnosti, promarněnosti času.
•	To by bylo fajn.
•	Je to příjemný pocit, když je to spojené se zlepšením klienta. Jinak je to nepříjemný pocit.
•	Nepříjemný pocit. Věnuji se mu a on to neocení.
•	To je mi pak líto, že se práce nedaří.
•	Nebylo to příjemné, doufala jsem, že se to pohne.
•	Cítila jsem se odkopnutá. Klientka mi vzkázala, že chce jiného dobrovolníka a nic mi nevysvětlila.
•	Nepřipouštím si to.
•	Je to dobrý pocit.
•	Neprožívám to. Beru to tak, že to k téhle práci patří.
•	Hodně depresivní pocit – udělám si  v hodně nabitým programu čas, klient nepřijde, neomluví se nebo nad programem ohrne nos.

Příloha č.10
Začátek vztahu	Konec vztahu	
	Chuť setkávat se  klientem	Blízkost	Důvěra	Otevřenost	Aktivita klienta	Tolerance	Odpovědnost	Chuť setkávat se  klientem	Blízkost 	Důvěra	Otevřenost	Aktivita klienta	Tolerance	Odpovědnost	
Výrazně se oddalující typ	
Anežka	 4	-1	 4	-3	 2	 4	-2	-3	-2	-1	-4	-3	 3	-3	
Pavel	 5	-3	 2	 4	-3	 5	-5	-4	 3	-3	 4	-5	 4	-5	
Mírně se oddalující typ	
Kateřina	 5	-4	 2	 1	 4	 4	 4	 3	 3	 4	 4	 5	 3	 1	
Hana	 4	-2	-2	 1	-1	 4	 1	 2	 2	-1	 3	 2	 4	 4	
Monika	 4	-5	-2	 3	 4	 5	-5	 2	 1	 2	 3	 2	 3	 2	
Barbora	 2	-2	 1	-1	 3	 2	 2	 1	-1	 2	-1	 2	 3	 2	
Jůlie	 4	 3	 4	 1	 5	 4	-2	 3	 3	 2	 3	-2	 1	 1	
Výrazně se sbližující typ	
Anna	-4	-5	-4	-1	-3	 5	-3	 4	-2	 3	 3	-2	 2	 1	
Jana	-1	 1	 3	 5	 3	 5	 3	 3	 4	 5	 5	 5	 5	 3	
Lenka	-1	-5	-3	 2	-4	 3	 2	 3	-4-	 3	 2	 3	 2	 4	
Mírně se sbližující typ	
Jitka	 3	-5	-2	 1	-5	 3	-4	 5	 2	 3	 3	 2	 2	-2	
Karolína	 2	 4	 3	 5	 3	 5	-2	 3	 2	 3	 4	 3	 4	-4	
Honza	 2	 2	 1	 1	 2	 1	 1	 3	 3	 3	 3	 3	 1	 1	
Vyrovnaný typ	
Matěj	 1	 1	 3	 4	-5	 5	-1	 1	 1	 3	 5	-3	 5	 1	
Markéta	 5	 2	 1	 3	 2	 5	 5	 5	 3	 5	 4	 2	 5	 4	
Dita	 4	 1	 4	 3	 3	 5	-5	 4	 4	 5	 5	 4	 5	 3	
Nikola	 4	 1	 1	 3	 1	 4	-2	 4	 4	 4	 4	 2	 3	 2	
Adéla	 2	-2	-3	-1	-2	 1	 2	 2	 1	 4	 4	-1	 2	 3	
Michaela	 3	 1	 1	 2	 4	 1	 3	 3	 3	-3	 3	-1	 3	 1	
Lada	 4	-2	-1	-1	-1	 4	 3	 4	 1	 3	 3	-1	 4	 1